R A B Č A									     
vlastivedná monografia
Peter Huba 1995

Zostavil: Peter Huba; autori textov: Ing. Vladimír Briš, Anton Brišák, vdp. Blažej Dibdiak, PhDr. Júlia Dudášová – Kriššáková, Prom. hist. Peter Huba, PhDr. Kornélia Jakubíková CSc., PhDr. Eleonóra Klepáčová CSc., PhDr. Juraj Langer CSc., Mira Mačorová, PhDr. Soňa Maťugová, RNDr. Vladimír Migra, Jana Parížová, Dušan Piták, Ing. Róbert Trnka, vdp. František Zibrin; autori čiernobielych fotografií: Ing. Vladimír Briš, Prom. hist. Peter Huba, PhDr. Juraj Langer CSc., archív Obecného úradu v Rabči a obyvateľov obce. Autori farebných fotografií: Ing. Vladimír Briš, Anton Brišák, Prom. hist. Peter Huba, PhDr. Juraj Langer CSc., Jaromír Sýkora; autor kresieb: PhDr. Juraj Langer CSc.; na príprave publikácie spolupracovali: Anton Adamčík, Ján Adamčík, Jozef Galis, Jozef Havlíček, Ján Pienčak, Štefan Piták, MUDr. Juraj Rosůlek. (Pre Obecný úrad v Rabči vydal Peter Huba, Zochova 1 105/38, Dolný Kubín.)
ISBN 80-967023-3-5

                               P R Í H O V O R

V živote bývajú chvíle, keď sa chceme vrátiť ku všetkému, čo sme kedysi zameškali. Chceme sa zmocniť rodnej piesne, rodnej čaše i rodnej zeme a objímame všetko v dňoch obyčajných, ktoré sa stávajú dňami sviatočnými a čímsi neopakovateľnými.
Takéto chvíle prežívame v týchto časoch, keď chceme dobehnúť to, čo sme mali hádam urobiť už dávnejšie.
Zastaviť sa v uponáhľanom svete a poohliadnuť sa, ba prejsť sa stáročiami existencie našej obce. Ponoriť sa do hĺbok dávnominulosti, aby cez minulosť našej obce – fliačika na ploche zemegule, sme pochopili celý svet.
Niekedy ani nechceme veriť, z akej biedy a lopoty vyrástli diela vytvárané rukami našich ľudí. S úprimným citom dávali krásu svojim domcom i všetkému, čo potrebovali k svojmu životu. A práve cez umenie a zručnosť sme mocne vkorenení do domova, ktorého teplo nás ohreje, dá každému plnohodnotný zmysel a dáva zabudnúť na odreniny času, ktorý prežívame.
Prejdime sa dejinami obce, ktoré po stáročia vytvárali ľudia našej obce. Sú to dejiny obyčajných ľudí napísané pre nich, aby im rozumeli. Aby vedeli, odkiaľ a kam idú. 
Ľudia majú svoje dejiny a svoju hrdosť.
Musia mať...
Aj v zložitej dobe, ktorú prežívame, je potrebné sa spoločne zamýšľať nad ďalším rozvojom našej obce, nad spríjemnením života jej obyvateľov. Čakajú nás nemalé úlohy – výstavba čističky odpadových vôd, telocvične, centrálnej kotolne a mnohých menších stavieb. Nesmieme zabúdať ani na rozvoj duchovného života a hlavne na zlepšovanie susedských vzťahov.
Prichádzame s vlastivednou monografiou Rabče, ktorou sa chceme pokloniť nad činmi už pominulých ľudí, i pripomenúť žijúcim, že môžu byť právom na svoju obec hrdí.
Vyprevádzame túto publikáciu do príbytkov našich obyvateľov i do rúk všetkých, ktorí sa zaujímajú o tento nám drahý kúsok zeme, s poďakovaním všetkým, ktorí sa podieľali na jej zrode.
Želajme šťastnú cestu i ďalší rozvoj našej obce. 

Dušan Piták
starosta

 						

ÚVOD

Rozlohou a počtom obyvateľov patrí Rabča medzi najväčšie oravské obce. 
Prvé stopy o pobyte človeka v tejto oblasti pochádzajú z obdobia praveku. Bola to pravdepodobne hojnosť zveriny, ktorá tu prilákala vtedajších ľudí. Na mnohé dohady a nejasnosti však budú musieť odpovedať rozsiahlejšie archeologické výskumy v budúcnosti.
Súvislejšie osídlenie tu vzniklo v 16. storočí kolonizáciou na valaskom práve. Najdôležitejšou povinnosťou vtedajších obyvateľov bola strážna služba na severnej hranici s Poľskom. Odľahlosť obce, charakter, tvrdé prírodné podmienky spôsobili, že obyvatelia boli odkázaní sami na seba, na svoj um a zručnosť, preto sa tu stretáme s bohatou tradičnou kultúrou predchádzajúcich generácií.
Aj z toho hľadiska sme s vďakou prijali požiadavku Obecného úradu v Rabči na spracovanie vlastivednej monografie, ktorá by zachytila toto bohatstvo pre budúce generácie.
K spolupráci sme si prizvali autorov – vedeckých pracovníkov FF UK v Bratislave, FF UPJŠ v Prešove, SAV v Bratislave i odborných pracovísk na Orave, ktorí v Rabči uskutočnili výskumy už pred viacerými rokmi. Posledné výskumy realizovali v roku 1994.
Veľmi si vážime pomoc, ktorú pri spracovávaní monografie poskytol vdp. František Zibrin. S úctou sme nahliadali do zapožičanej najstaršej zachovanej cirkevnej kroniky. I jej prostredníctvom sme sa vnárali do doby, ktorú zachytáva.
Nemenšie poďakovanie patrí vdp. Blažejovi Dibdiakovi za ochotu spracovať texty o náboženskom živote i za poskytnuté ďalšie informácie.
Veľké množstvo potrebných údajov autorom poskytli zápisy v obecnej kronike, ktorých autorom je p. Anton Brišák, všestranne nadaný človek, ktorý svojou prácou ovplyvnil rozvoj školstva, kultúry i propagovanie obce navonok. V tejto súvislosti nemožno nespomenúť Jána Maťugu, bývalého predsedu MNV, ktorý prejavoval pochopenie pre písanie obecnej kroniky.
Poďakovanie patrí všetkým obyvateľom obce, ktorí poskytovali cenné informácie pri výskumoch. Ich mená uvádzame v závere publikácie.
Osobitné poďakovanie patrí starostovi obce p. Dušanovi Pitákovi a členom minulého i terajšieho obecného zastupiteľstva za podporu pri knižnom vydaní monografie. 
Uvedomujeme si, že o obci je možné spracovať oveľa rozsiahlejší materiál. Snažili sme sa však napísať to najpodstatnejšie, aby čitateľ získal ucelený obraz o minulých časoch i o súčasnosti obce.
 									
Peter Huba

				  	

P R Í R O D A

				Neživá príroda	

GEOGRAFICKÉ VYMEDZENIE ÚZEMIA
Obec Rabča sa nachádza na severozápadnom Slovensku v okrese Dolný Kubín. Jej zemepisné súradnice sú: 49° 29‘ 10” severnej zemepisnej šírky a 19° 10‘ 30” východnej zemepisnej dĺžky.
Katastrálne územie Rabče sa orograficky začleňuje do sústavy vonkajších (flyšových) Západných Karpát, oblasti Stredných Beskýd, celkov Podbeskydskej brázdy a Podbeskydskej vrchoviny. Jeho prevažná časť leží v Podbeskydskej brázde (asi 3/5) v doline Polhoranky, ktorá so svojimi prítokmi vytvorila na mäkkých bridličnatých horninách Polhoranskú kotlinku. Južná a juhovýchodná časť chotára obce sa rozprestiera v Podbeskydskej vrchovine (asi 2/5), ktorej hranica s Podbeskydskou brázdou sa tiahne popod Vahanovom a Kopanicou smerom na miestnu časť Za vodou a pozdĺž Rabčianskeho potoka.
Územie Rabče má vo všeobecnosti tvar nepravidelnej elipsy s predĺžením na sever a severovýchod. Intravilán obce sa tiahne stredom katastra, hranica ktorého vychádza z horného konca obce severovýchodným smerom k potoku Vonžovec, odtiaľ sa obracia na kótu 676 pri štátnej ceste Rabča – Rabčice, odtiaľ pokračuje krajom cesty pretínajúc Rabčický potok a krajom lesa dolinkou potoka vystupuje na lesnú cestu v lokalite Hlboká. Lesnými porastmi sa zvažuje juhozápadným smerom kopírujúc poľnú cestu a pretínajúc štátnu cestu Zubrohlava – Rabča v miestnej časti Dolná raľa, až dosiahne Polhoranku. Odtiaľ katastrálna hranica pokračuje západným a severozápadným smerom poľnohospodárskymi a lesnými pozemkami popod kóty Kopanica (922 m) a Vahanov (918 m). V lokalite Hájka sa prudko stáča severovýchodným smerom popod kótu Trhovnica (721 m), pretínajúc Sihelský potok, štátnu cestu Rabča – Sihelné a Polhoranku, až sa dostane do východiskového bodu. 
Susednými katastrami obce Rabča sú na východe a severovýchode Rabčice, juhovýchode Zubrohlava, juhu Klin, západe Oravské Veselé, severozápade Sihelné a na severe Oravská Polhora.
Veľkosť katastrálneho územia Rabče je 2516 hektárov.

GEOLOGICKO – GEOMORFOLOGICKÉ POMERY
Geologická stavba okolia Rabče je pomerne jednoduchá. Celé územie patrí vonkajšiemu flyšovému oblúku západokarpatskej sústavy. Územie zaberajú flyšové pohoria, vytvorené flyšovými horninami, ktoré vznikali v paleogennom mori, predovšetkým z materiálu pobrežných častí a mali charakter pieskovcov až zlepencov, ílovcov až slieňov. Tieto horniny sa v mnohonásobných sériách striedali a vytvárali typický flyš. Na území sú to horniny tzv. magurovského flyšu, ktoré sa v ďalších geologických dobách intenzívne zvrásňovali spolu so staršími geologickými jednotkami. Vytvorili masívy Oravských Beskýd, Podbeskydskej brázdy, Podbeskydskej vrchoviny a ďalšie. Súčasné rozčlenenie vytvorila vodná erózia a denudácia, pričom sa uplatnila rôzna odolnosť hornín a priebeh zlomov. Kataster Rabče je budovaný dvoma jednotkami magurského flyšu, a to oravsko – magurskou a bystrickou. Oravsko – magurská jednotka sa uplatňuje najmä v Podbeskydskej vrchovine. Delí sa na spodný a vrchný oddiel paleogénu.
Spodný oddiel paleogénu tvoria ílovce v polohách 3 dm až 3 m mocné, šedé, zelenošedé, červené. Ílovce sú väčšinou vápnité s drobne roztrúsenou sľudou, miestami jemne piesčité, väčšinou mäkké, zriedka v tenkých vložkách pevnejšie. 
Pieskovce sú v polohách 0,5 až 2 m silné, svetlošedé až zelenošedé, väčšinou jemnozrnné, miestami i stredne zrnité, vápnité, zriedkavejšie i kremito – vápnité, často bývajú pravidelne i nepravidelne zvrstvené, šedo prúžkované, niekedy v nich býva roztrúsená svetlá sľuda. Mocnosť vrstiev je až 600 m.
Vrchný oddiel paleogénu tvoria pieskovce v polohách 1 – 20 m mocné, jemné až stredozrnné, šedé, vápnité, miestami kremito‑vápnité, niekedy prechádzajú až do piesčitého vápenca. Ílovce sú v polohách 1 až 10 m mocné, tmavošedé – vápnité a šedozelené nevápnité. 
Celková mocnosť týchto vrstiev je až 2000 m. Bystrická jednotka sa uplatňuje v Podbeskydskej brázde. Je tvorená belovežskými a zlínskymi vrstvami. Belovežské vrstvy sú tvorené ílovcami, ktoré sú sčasti pestré s lavicami kremito‑vápnitého pieskovca.
Tieto vrstvy sú v antiklimálnych pásmach často tektonicky vytiahnuté. Ich maximálna mocnosť je 150 m. V pestrých ílovcoch sú miestami 3 – 5 cm až 15 cm lavice jemných, ílovitých alebo zelenošedých kremito – vápnitých pieskovcov. Vo vyšších polohách sú ílovce šedé, modro až zelenošedé s lavicami jemmozrnných pieskovcov.
Zlínske vrstvy sa vyskytujú v nadloží vrstiev belovežského typu. Predstavujú flyšové striedanie ílovcov a slieňovcov s glaukonitickými pieskovcami a argilitmi. Pieskovce sú najčastejšie niekoľko dm až metrov hrubé. Sú obyčajne frakcionované, zvrstvené, stredne až jemne zrnité, na vrstevnatých plochách so sľudou. 
Nepriaznivým javom vo flyšovom pásme je zosúvanie pôd a celých súvrství a výmoľová erózia, spôsobené striedaním pieskovcov a bridlíc. V katastri Rabče môžeme pozorovať mierne zosuvy na pravom svahu Polhoranky smerom k Zubrohlave.
Všeobecne možno povedať, že povrch katastra obce Rabča má ráz pahorkatiny, iba južná časť v Podbeskydskej vrchovine má ráz vrchoviny. Najvyššie miesto v chotári má nadmorskú výšku 850 m, najnižšie 630 m. Stred obce leží v nadmorskej výške 650 m. 

HYDROLOGICKÉ A HYDROGRAFICKÉ POMERY
Celé územie patrí k povodiu rieky Orava, ktorá má dve prameniská – Čiernu Oravu prameniacu v Poľsku a väčšiu Bielu Oravu s prameniskom na rozhraní Podbeskydskej vrchoviny a Oravskej Magury. Najvýznamnejším vodným tokom, pretekajúcim katastrálnym územím Rabče, je Polhoranka. Riečka Polhoranka bola pôvodne ľavostranným prítokom Bielej Oravy, avšak dnes poniže obce Zubrohlava sa vlieva do Oravskej priehrady. Pramení západne od Babej hory vo výške 1310 m n. m.. Je dlhá 28,5 km, cez kataster Rabča prechádza Polhoranka v dĺžke cca 6 km. Na prvých 6 km má spád 90 promile, v ostatnej časti klesá na 8 promile. Polhoranka zbiera vody najsevernejšej časti Oravy. V pramennej a strednej časti je bohatá na prítoky, z ktorých najvýznamnejší je Sihelniansky potok, ústiaci v Rabči, charakteristický prahovitým korytom a Soľný, rabčický potok Bystrá a Morčinovský potok, ústiaci zľava v dolnej časti Rabče.
Z ďalších väčších či menších prítokov môžeme spomenúť: Kvasniakovský jarček, Farský potôčik, Hanuľakovský potôčik, Gluštíkovský potôčik, Soľný potok, Mihaliakovský potok, Goborovský potok, Gluchovský potôčik (Malý Šelc), Hajkový potok, ktorý vytvára Bugajný potok a Čerchlovský potok. Ďalej je to Žiliakovský potok, Vrchovinský jarček, Sivovský potok (vytváraný Grapovým potokom, potokom od Zimnej vody, potokom z Poľany a tzv. Ďaďovským potokom), Lyskovský potok a Sumigovský potok.
Na hydrologické pomery určitej oblasti vplýva viacero činiteľov, ako klimatické podmienky, geologický podklad, morfologická stavba, lesnatosť územia, druhové zloženie porastov a pod.. Flyšové pásmo, do ktorého patrí aj kataster Rabče, sa vyznačuje svojráznou jednoduchou geomorfologickou stavbou.
Prevládajú pretiahle mierne až stredne sklonené tvary, pričom tvrdšie pieskovce budujú ostrejšie vypreparované chrbty, kým územie tvorené málo odolnými bridlicami podmienilo vznik priľahlejších znížením a širokých údolí. Ako produkt zvetrania flyšu, rozrušením bridlíc a slieňa, vzniká jemnozrnná zemina, ktorá je pre vodu prakticky nepriepustná. Voda steká len po povrchu a len v sutinách sa hromadia veľmi chudobné zásoby podzemných vôd. Výskyt prameňov je pomerne bohatý, ale všetky sú pomerne malé a mnohé vysychajú. V dôsledku uvedeného vo flyšových pásmach vznikajú i pri lokálnych extrémnych zrážkach najväčšie vody na Slovensku. Vodné toky mávajú veľké výkyvy v prietoku vody. Najvyššie prietoky sa vyskytujú v apríli až máji pri topení snehu, resp. v letných mesiacoch počas výdatných dažďov, najnižšie v januári. 
Z prirodzených kultúr je hydrologicky najúčinnejší les, ktorého výmera sa aj v chotári Rabče podstatne znížila. S postupom osídľovania územia lesov sústavne ubúdalo, zostávali na miestach nevhodných pre poľnohospodárske účely ako enklávy. Veľkoplošné hospodárenie malo za následok podstatnú zmenu druhového zloženia porastov. Miesto zmiešaných lesov vznikli rozsiahle plochy smrekových monokultúr, pričom sú to lesy osamotené, roztrhané na malé ostrovčeky, takže ich vodohospodárska účinnosť je veľmi slabá. Veľmi nepriaznivo ovplyvňovali vodný režim územia aj rozsiahle meliorácie a rekultivácie.

KLIMATICKÉ A ZRÁŽKOVÉ POMERY 
Veľmi dôležitým činiteľom pri formovaní vegetačného krytu, pri pôdotvorných procesoch, humifikácii a pod. sú klimatické pomery. Za klimatické pomery považujeme dlhotrvajúci stav ovzdušia, presnejšie priemerný stav meteorologických prvkov: svetla, teploty tlaku vzduchu, vetra a zrážok na určitom mieste. Pre určité územie je to v podstate stály jav, na základe rozdielov v klimatických charakteristikách bolo územie Slovenska rozdelené na klimatické oblasti. Podľa klimatického členenia katastrálne územie Rabče a jej okolia patrí do C – chladnej oblasti, ktorá je zastúpená C1 – okrskom mierne chladným. Juhovýchodná časť obce leží na rozhraní mierne teplej a chladnej oblasti. 
Chladná oblasť je charakterizovaná jediným teplotným údajom – júlovou teplotou pod 16°C. Okrsok C1 – mierne chladný má júlovú teplotu 12°C, resp. 16°C. Podnebné pomery sú najlepšie vyjadrené priemernými a extrémnymi údajmi o zrážkach, teplotách vzduchu, smere a sile vetra, oblačnosti a slnečnom svite.
Množstvo zrážok je určované nadmorskou výškou, polohou voči prevládajúcim vetrom a lesnatosťou. Ročný úhrn zrážok v území je od 900 do 1100 mm. Z priemeru ročných zrážok môžeme dedukovať, že najvlhšou oblasťou v katastri obce je okolie pod Vahanovom a Hájky. Maximum zrážok pripadá na letné mesiace – júl, august, podstatná časť zrážok na vegetačné obdobie (asi 60 % z celoročného úhrnu). Január a február, prípadne marec sú mesiace s najnižším množstvom zrážok. Časť zrážok v zimnom období padne vo forme snehu, z ktorého sa pri teplotách pod 0°C utvorí pokrývka dlhšieho alebo kratšieho trvania podľa priebehu počasia. K snehovým charakteristikám patrí predovšetkým nástup a koniec snehovej pokrývky, jej trvanie, priemerná a maximálna výška. Podľa priemerných údajov začína obdobie so snehovou pokrývkou 21. 10. – 21. 4., t. j. 100 – 120 dní, s priemerným maximom 60 – 100 cm snehovej pokrývky. Priemerný počet dní so snežením je 50 – 60. Treba však podotknúť, že najmä v ostatných rokoch charakteristiky snehovej pokrývky vykazujú značné odchýlky oproti dlhodobým priemerom.

TEPLOTNÉ A VETERNÉ POMERY
Najdôležitejším klimatickým činiteľom určujúcim ráz oblasti sú po zrážkach teplotné pomery. Rozvrstvenie ich hodnôt v území ovplyvňuje viacej činiteľov – nadmorská výška, expozícia, zrážkové a veterné pomery. V súvislosti s rastúcou nadmorskou výškou ubúda teploty, a to na každých 100 m výšky o 0 °C. V zime je táto hodnota nižšia ako v lete. 
Typickým znakom teplotných pomerov horských oblastí je, že za pokojného počasia sú v dolinách a lokalitách nižšie teploty ako na svahoch a s nadmorskou výškou teplota stúpa. Ide o tzv. inverzné zvraty – vo vrstve inverzie v nižších polohách je zakalené ovzdušie, vysoká vlhkosť vzduchu a často hmla, nad inverznou vrstvou je veľmi dobrá viditeľnosť a vyššia teplota. Dĺžka trvania inverzie je priamo závislá od pokojného počasia. Priemerná ročná teplota dosahuje v katastri Rabče 5,5 °C. Najchladnejším mesiacom je január, no pri premenlivosti teploty vzduchu sa stáva, že v niektorých rokoch býva ním i február, prípadne december. Najteplejším mesiacom roka je júl, no stáva sa, že okrem júla v jednotlivých rokoch býva najteplejším mesiacom roka ešte august a potom jún. Priemerný počet mrazových dní v roku s minimálnou teplotou – 0,1 °C a menej je v území od 150 do 200 dní a priemerný počet ľadových dní s maximálnou teplotou 0,1 °C a nižšou je od 45 do 80 dní.
Teplotné pomery sú značne ovplyvňované oblačnosťou nad daným územím, ktorá znižuje intenzitu slnečného žiarenia. Oblasť Rabče má 60 – 70 % priemernú ročnú oblačnosť s najväčšou oblačnosťou v decembri, resp. novembri a najmenšou v auguste, resp. septembri. Na území je priemerný počet zamračených dní 140 – 160, priemerný počet dní s hmlou 60 a priemerný počet jasných dní 30 – 45 (denná oblačnosť menšia ako 20 %). Priemerné trvanie slnečného svitu je 1800 hodín, z čoho na vegetačné obdobie pripadá 1300 hodín.
V území všeobecne prevládajú severozápadné a severné vetry, v menšej miere sa vyskytujú juhozápadné a západné vetry. Najveternejšie mesiace sú január a február, najmenej vetra sa vyskytuje v júli a auguste. Zimný polrok je oveľa veternejší ako letný.

PÔDNE POMERY
Pôda predstavuje dôležitú zložku prírodného prostredia: je nositeľkou a živiteľkou rastlinstva, je základným prostriedkom poľnohospodárskej výroby a lesníctva. Pôdu definujeme ako samostatný útvar, ktorý vznikol premenou vrchnej časti zemskej kôry pôsobením pôdotvorných činiteľov, ktorými sú: materská čiže pôdotvorná hornina, reliéf (tvary zemského povrchu a geologické procesy, ktoré na ňom prebiehajú), podnebie, organizmy (rastliny, živočíchy, mikroorganizmy), podzemná i povrchová voda, vek pôdy a činnosť človeka. Pôda nie je stála. Zmenou niektorého z pôdotvorných činiteľov dochádza postupne k zmenám jej vlastností. Na charakter pôd a ich kvalitu zásadne vplýva najmä človek. Rozsiahlym odlesňovaním a rozoraním strmých svahov už v dávnej minulosti došlo k odplavovaniu pôdnych častíc, k deštrukcii pôdnych horizontov a tým sa kvalita, úrodnosť pôdy znižovala. Tento proces žiaľ pokračuje i v súčasnosti.
Vplyvom pôdotvorných činiteľov sa vytvorilo množstvo rozličných pôd. Podľa veľkosti pôdnych častíc, podľa zrnitého zloženia určujeme pôdne druhy, z ktorých sa v katastri Rabče v Podbeskydskej brázde vyskytujú najmä ílovito‑hlinité pôdy, v Podbeskydskej vrchovine prevládajú piesočnato‑hlinité až hlinito‑piesočnaté pôdy.
Podľa charakteru hlavného pôdotvorného procesu v pôde určujeme pôdne typy, ktoré možno až v teréne rozlíšiť podľa vzhľadu pôdneho profilu, na ktorom vidíme, že pôda sa skladá z viacerých rôzne sfarbených vrstiev, ktoré nazývame pôdne horizonty. Dôležité je, že horizonty sa nelíšia iba farbou, ale aj zrnitosťou, fyzikálnymi, chemickými a biologickými vlastnosťami. Horizonty sú v profile zákonite usporiadané. Vznikli pôsobením pôdotvorných procesov.
V katastri obce Rabča rozlišujeme tieto základné typy:
	Hnedé lesné pôdy
Sú najrozšírenejším pôdnym typom v území. Vznikajú zo silikátových hornín ako pôdy s tromi horizontmi: humusovým horizontom A (do 20 cm), s hnedým horizontom B, ktorý v profile pôdy dominuje a dosahuje hrúbku 40 – 70 cm. Tento je produktom procesu hnednutia. Pod ním je horizont materského substrátu C. Charakteristický je postupný prechod medzi horizontmi. Pritom hranica medzi B a C horizontom je geologickou hranicou. Tieto pôdy sa prevažne viažu na územie s členitejším reliéfom, ale i na územie rovinatejšie a na rôzne horniny. Preto sú ich fyzikálne i chemické vlastnosti rôzne. Hnedé lesné pôdy sú zastúpené v území viacerými subtypmi:
	
Mezotrofná hnedá lesná pôda
Je najrozšírenejším pôdnym subtypom v území. Vyvinula sa z minerálne stredne silných hornín. Vyskytuje sa v rôznych expozíciách a sklonoch. Je stredne hlboká s kyprou konzistenciou a priaznivou štruktúrou. Vlhkostné pomery sú v priebehu roka vyrovnané. Pôdna reakcia je stredne kyslá s nenasýteným sorpčným komplexom. Živinami je stredne zásobená. Je rozšírená najmä v okolí Hájky.

Oligotrofná hnedá lesná pôda
Vyvinula sa z minerálne slabých hornín. Vyskytuje sa na minerálne chudobnejšom pieskovcovom podloží, na vypuklinách hrebeňových a podhrebeňových reliéfoch s rôznym sklonom a expozíciou.
Zrnitosť je ľahká. V celom profile je hojne zastúpený skelet. Prehumóznenie je plytké, konzistencia kyprá, v celom profile s krupicovitou štruktúrou.
Vlhkostné pomery sú v priebehu roka kolísavé. Pôdna reakcia je kyslá s nenasýteným sorpčným komplexom. Živinami je zásobená slabo. Je rozšírená najmä v častiach pod Vahanovom.
	
Oglejená hnedá lesná pôda
Vyskytuje sa na miernejších svahoch tam, kde je ťažšia zrnitosť alebo málo priepustná spodina (vrstva bridlíc) a horšia drenáž vody, čím dochádza k zamokreniu a zglejeniu pôdy. Sú to pôdy väčšinou stredne hlboké, hlinité až piesočnatohlinité, oglejené časti až ílovité a prejavujúce sa hrdzavou škvrnitosťou, vo zvršku kypré, málo skeletnaté, v spodine až uľahnuté. Sú priemerne zásobené humusom a živinami. Humifikácia je dobrá.
Pôdna reakcia je silne až mierne kyslá. Fyzikálne pomery sú rozdielne vo zvršku a v spodine. Zvršky sú pórovité, dobre prevzdušnené, v spodinách je často nedostatok vzduchu. Vodný režim je vyrovnaný, len v spodine je niekedy nadbytok vlahy. Je rozšírená najmä v časti Hlboké.
	
Podzolovaná hnedá lesná pôda
Vyskytuje sa útržkovito na rovinatom i vypuklom teréne, na minerálne stredných až slabších pieskovcoch. Forma humusu je surový moder alebo surový humus. Horizont A je veľmi tenký, často len niekoľko centimetrov. V humusovom horizonte je časť pieskových zŕn obielená, zbavená obalov hydroxidov železa a jeho farba má sivý odtieň. Hnedý horizont B dostáva od vyplavených železných zlúčenín hrdzavý nádych. Podzolovanie je spôsobené zvýšeným množstvom zrážok pri strednej až nízkej zásobe báz v horninovom materiáli, a s tým súvisiacou menej priaznivou formou humusu. Fyzikálny stav pôd je veľmi dobrý, sú kypré, počas roka nepresychajú a sú dostatočne hlboké, čo dovoľuje i hlbšie prekorenenie profilu.

Glejové pôdy
Sú to pôdy s profilom AG G. Glejová pôda má tmavosivý až sivočierny humusový horizont prevlhčený podzemnou vodu – preto AG; pod ním leží glejový horizont G, nachádzajúci sa celý rok, alebo väčšiu časť roka pod hladinou podzemnej vody. Má svetlosivé až bielosivé sfarbenie s modrastým alebo zelenkavým odtieňom. Reakcia a nasýtenosť sorpčného komplexu najviac závisia od chemického zloženia materskej horniny a podzemnej vody. Reakcia býva väčšinou kyslá a sorpčný komplex nenasýtený. Hlavným pôdotvorným dejom je glejový proces, pri ktorom dochádza predovšetkým k redukcii rôznych zlúčenín, najmä železitých a manganičitých, za účasti anaeróbnych mikroorganizmov. Dochádza aj k čiastočnému transportu Fe a Mn do podzemných vôd. Vyskytuje sa hlavne v údoliach okolo potokov a v terénnych depresiách so stálou podzemnou vodou. Má spodnú vodu vyššie ako 80 cm pod povrchom. Zrnitostne sú to pôdy ťažké, slabo škvrnité s obsahom skeletu 10 – 50 %, mierne až stredne hlboké, avšak fyziologicky veľmi plytké, vo zvršku kypré, do spodiny silne uľahnuté. Zo subtypov je v území zastúpený humózny glej a rašelinný glej.

Rašeliny
Sú tvorené výlučne organickým materiálom a patria do skupiny pôd hydrogénnych. Všetky pedogenetické procesy sú tu podriadené vplyvu vysoko položenej hladiny spodnej vody. Hĺbka rašeliny je kolísavá. Pôdy majú silne kyslú reakciu. Môžu byť vrchoviského alebo slatinného pôvodu. V katastri obce sa vyskytujú útržkovito slatinné pôdy na prameniskách v okolí Hájky. Plnia významnú vodohospodársku funkciu. 

Lužné (aluviálne) pôdy
Vyznačujú sa silným kolísaním hladiny spodnej vody v rovinatom teréne. Vyskytujú sa v blízkosti vodných tokov (Polhoranka, Sihelniansky potok, Rabčický potok) a na ich bývalých a dnes opustených riečištiach.
Hladina spodnej vody závisí od hladiny tečúcej vody a podľa nej kolíše. Na jar sú tieto pôdy pravidelne zaplavované. V priebehu roka sú dobre prevzdušnené majú dobrý fyzikálny stav. Sú to mladé riečne usadeniny, ale už s výraznejšie vyvinutým A horizontom sivastých farieb. Pod ním je zväčša hnedý substrát C, ktorý v rôznej hĺbke prechádza do glejového horizontu. Celkove ich možno hodnotiť ako pôdy strednej až dobrej bonity. Vzhľadom na dobrú humifikáciu, humusom sú dobre zásobené. Reakcia pôdy je mierne kyslá. Sú stredne až veľmi hlboké, v spodinách býva obyčajne štrkový podklad.

			Ž I V Á   P R Í R O D A

RASTLINSTVO
Rôznorodosť geologických, geomorfologických, pôdnych, klimatických a orografických pomerov vplýva na pestrosť a druhovú skladbu flóry daného územia. Vo voľnej prírode žijú rastliny v skupinách, menších či väčších kolóniách, alebo v rozsiahlych porastoch, ktoré nazývame spoločenstvá. Ich vznik a existencia sa riadia zákonitosťami, ktoré vyplývajú zo špecifických nárokov jednotlivých druhov.
Podľa fytogeografického členenia Slovenska (Futák a kol., 1966) patrí územie Rabče do oblasti západokarpatskej kveteny, obvodu západobeskydskej flóry, okresu Západné Beskydy. Druhovým zložením sa vegetácia na celom území katastra Rabče zaraďuje do jedného lesného vegetačného stupňa: bukovo‑jedľového. 
Náhle zmeny v rastlinných spoločenstvách Rabče spôsobil a neustále podmieňuje človek pri hospodárskom využívaní krajiny. 
Pôvodné jedľovo‑bukové a bukovo‑jedľové lesy boli v nižších vhodných polohách vyrúbané a premenené na polia a lúky, vo vyšších polohách na smrekové monokultúry. Lesy dnes zaberajú len cca 30 % rozlohy katastra obce a sú rozložené hlavne v okrajových častiach, na hrebeňoch a strmších svahoch.
Súvislejšie lesné komplexy sa zachovali v lokalitách Hájka, pod Vahavovom, nad Žabincom a v lokalite Hlboká. Odvodňovaním zamokrených pôd sa narušili podmienky existencie močiarnych a rašelinných fytocenóz. Pôvodné horské jelšové lesy človek likvidoval a likviduje úpravami vodných tokov, resp. nepremysleným výrubom. Rýchlosť zmien rastlinných spoločenstiev znásobujú dnes i zmeny agrotechnických a lesohospodárskych postupov, hnojenie, pastva dobytka a ostatná ľudská činnosť. Vplyvom škodlivých látok v ovzduší – exhalátov ustupujú niektoré druhy. Výsledkom týchto zmien vo vegetácii okolia Rabče je značná prevaha spoločenstiev lúk, pasienkov a burinových fytocenóz obilnín a okopanín. 
Na alúviách Polhoranky, Rabčického potoka, Sihelnianskeho potoka, čiastočne Soľného potoka a Hájky sa útržkovito zachovali ako brehové porasty horské jelšové lesy, ktoré majú zväčša krovinatý charakter. Spoločenstvá horských jelšín sú jediným zástupcom skupiny aluviálnych lesných porastov v území. Stromové poschodie je tvorené prevažne jelšou sivou (Alnus incana), vŕbou krehkou (Salix fragilis), čremchou strapcovitou (Prunus padus subsp. padus), vtrúsene jaseňom štíhlym (Fraxinus exelsior), vzácne jelšou (Alnus glutinosa). V krovinnom podraste okrem už spomenutých druhov je hojnejšie zastúpená vŕba purpurová (Salix purpurea), vŕba trojtyčinková (Salix triandra), lieska obyčajná (Corylus avellana), z ostatných druhov sa ďalej uplatňuje kalina obyčajná (Viburnum opulus), krušina jelšová (Frangula alnus), vŕba päťtyčinková (Salix pentandra), vŕba sliezska (Salix silesiaca), vŕba rakyta (Salix caprea), jarabina vtáčia (Sorbus aucuparia), topoľ osika (Populus tremula), ostružina malinová (Rubus idaeus), zemolez obyčajný (Lonicera xylosteum), zemolez čierny (Lonicera nigra) a lykovec jedovatý (Daphne mezereum). Zloženie bylinného podrastu je značne premenlivé a závisí do značnej miery od vplyvu kontaktných spoločenstiev (lúky, pasienky, polia). Uplatňujú sa predovšetkým nitrofilné a hygrofilné druhy, ako krkoška voňavá (Chaerophyllum aromatica), krkoška chlpatá (Chareophyllum hirsutum), kozonoha hostcová (Aego podium podagraria), túžobník brestový (Filipendula ulmaria), pýrovník psí (Elymus caninus), žltuška orlíčkolistá (Thalictrum aquilegiifolium), veternica hájna (Anemone nemorosa), škarda močiarna (Crepis paludosa), záružlie močiarne horské (Caltha palustris subsp. laeta), jarmanka väčšia (Astrantia major), kuklík potočný (Geum rivale), angelika lesná (Angelica sylvestris), deväťsil biely (Petasites albus), deväťsil lekársky (Petasites hybridus), pŕhľava dvojdomá (Urtice dioica), kostihoj hľuznatý (Symphytum tuberosum), čistec lesný (Stachys sylvatica), mäkkuľa vodná (Myoso ton aguaticum), valeriána lekárska (Valeriana officinalis), záraza červenožltá (Orobanche flava) – cudzopasí na deväťsiloch. Často sem prenikajú aj vodou splavené druhy lesných alebo prameniskových spoločenstiev, ako napr. kokorík praslenatý (Polygonatum verticillatum), prilbica pestrá (Aconitum variegatum), pichliač zelinový (Cirsium oleraceum), kopytník európsky (Asarum europaeum), prvosienka vyššia (Primula eletior), udatník lesný (Aruncus sylvestris), bodliak lopúchovitý (Carduus personata). Na miestach po odstránení stromových vŕb a jelší lemujú brehy vodných tokov úzke pásy s vŕbou purpurovou (Salix purpurea), vŕbou trojtyčinkovou (Salix triandra)vŕbou trojtyčinkovou (Salix pentandra). Na alúviu Polhoranky nachádzame vzácne aj iniciálne štádiá spoločenstiev s dekoratívnou myrikovkou nemeckou (Myricaria germanica).
Stála prítomnosť vody, jej chemické zloženie, zrážky a ostatné klimatické faktory sa pričinili o vznik charakteristickej vegetácie rašelinných lúk a močiarov. Uvedené rašelinné lúky boli na mnohých miestach odvodnené. Ich väčšie plochy sa nám zachovali na alúviu Polhoranky v lokalite Žabinec. Nachádzame tu mnohé ohrozené a vzácne druhy slovenskej flóry. Z nich osobitnú pozornosť si zasluhuje vachta trojlistá (Menyanthes trifoliata), ďalej tu rastie všivec močiarny (Pedicularis palustris), ľadnec barinný (Lotus uliginosus), páperník širokolistý (Eriophorum latifolium), páperník úzkolistý (Eriophorum angustifolium), nátržnica močiarna (Comarum palustre), valeriána celistvolistá (Valeriana simplicifolia), vŕba močiarna (Epilobium palustre), vstavačovec májový (Dactylorhiza majalis), vstavačovec škvrnitý (Dactylorhiza maculata), odemka vodná (Catabrosa aguatica), ostrica žltá (Carex flava), ostrica ježatá (Carex echinata), ostrica obyčajná (Carex fusca), ostrica sivastá (Carex curta), iskerník zlatožltý (Ranunculus auricomus aggr.), lipkavec močiarny (Galium palustre), hadovník väčší (Bistorta major), veronika potočná (Veronica beccabunga), hrachor lúčny (Lathyrus pratensis), ostrica zobáčikatá (Carex rostrata), ostrica prosová (Carex panicea), nezábudka močiarna (Myostris palustris), pichliač potočný (Cirsium rivulare), pichliač močiarny (Cirsium palustre), roripa rakúska (Rorippa austrica), kukučka lúčna (Lychnis flos‑cuculi).
Na zachovaných enklávach v blízkosti pramenísk sa zachovali spoločenstvá, ktoré nachádzame v lokalite Hájka. Nakoľko v podloží týchto pramenísk sa vyskytujú vápnikom obohatené flyšové pieskovce, ílovce, majú tieto rašelinné lúky charakter slatín.
Z jednotlivých druhov sa tu vyskytuje ostrica Duvallova (Carex davallian), ostrica dvojdomá (Carex dioica), ostrica oddialená (Carex remota), ostrica sivá (Carex flacca), ostrica žltá (Carex flava), páperník širokolistý (Eriophorum latifolium), hmyzožravá tučnica obyčajná (Piguicula vulgaris), všivec lesný (Pedicularis sylvatica), bielokvet močiarny (Par nasia palustris), barička močiarna (Triglochin palustre), kosatka kalíškatá (Tofieldia calyculata), ďatelinka gaštanovohnedá (Chrysaspis spadicae), kruštík močiany (Epipactis palustris), valeriána celistvolistá (Valeriana simplicifolia), sitina alpínska (Jancus alpinus), škripinka stlačená (Blysmus compresus), mečík škridlicovitý (Gladiolus imbricatus), päťprstnica obyčajná (Gymnadenia conopsea).
Z botanického hľadiska sú zaujímavé močiare na ľavom brehu Polhoranky, ktoré žiaľ často slúžia ako smetisko niektorým nezodpovedným občanom. V samotných močiaroch, ktoré sú 4, a ich blízkom okolí sa nachádzajú druhy ako bahnička močiarna (Eleocharis palustris), ježohlav vzpriamený (Sparganium erectum), pálka širokolistá (Typha latifolia), pálka úzkolistá (Typha angustifolia), žabník skorocelový (Alisima plantago‑aguatica), machovička uzlatá (Sagina nodosa), stolístok praslenatý (Myriophyllum verticillatum), červenavec plávajúci (Potamogeton natans), roripa močiarna (Rorippa palustris), karbinec európsky (Lycopus europaeus), chrastnica trsteníkovitá (Phalaroides arundinacea), močiarka štítovitá (Batrachium rhipiphillum), sitina článkovaná (Jancus articulatus), sitina sivá (Jancus inflexus), sitina kĺbkatá (Jancus conglomeratus), žaburinka menšia (Lemna minor), ostrica metlinatá (Carex paniculata), ostrica srstnatá (Carex hirta), ostrica štíhla (Carex gracilis), žerušnica horká (Carda mine amara).
Mezotrofné lesné spoločenstvá v nižšom horskom stupni, pôvodne hojne rozšírené, dnes nahradené poliami, lúkami, pasienkami, resp. sekundárnymi smrečinami sú zastúpené kvetnatými bučinami a jedlinami. Jedľové bučiny a bukové jedliny s bohatým bylinným podrastom pokrývali v minulosti prevažnú časť územia. V stromovom poschodí sa vyskytoval buk lesný (Fagus sylvatica), jedľa biela (Abies alba). Dnes ich nahradil smrek obyčajný (Picea abies). Napriek náhrade smrekom v bylinnom podraste týchto spoločenstiev možno nájsť niektoré druhy typické pre jedľobučiny, napr. srnovník purpurový (Prenanthes purpurea), lipkavec marinkový (Galium odoratum), kopytník európsky (Asarum europaeum), mliečnik mandľolistý (Tithymalus amygdaloides), hluchavník žltý (Galeobdolon luteum), ostrica prstnatá (Carex digitata), šalátovka múrová (Mycelis muralis). Pôvodné jedliny predstavujú spoločenstvá, ktorých výskyt je viazaný na najvyššie časti chotára obce (Hájka, Pod Vahanovom). Stromové poschodie je tvorené smrekom s rôznou prímesou jedle. 
Z listnatých drevín býva zastúpená jarabina vtáčia (Sorbus aucuparia), z krov baza červená (Sambucus racemosa) a zemolez čierny (Lonicera nigra). Z bylinných druhov indikujú jedliny a súčasne diferencujú od bučín najmä chlpaňa žltkastá (Lazula luzulina) a lipkavec okrúhlolistý (Galium rotundifolium). V bylinnom podraste týchto spoločenstiev ďalej nájdeme druhy ako tôňovka dvojlistá (Maianthemum bifolium), papradka samičia (Athyrium filixfemina), peračina dúbravová (Gymnocarpium rryopteris), horec luskáčovitý (Gentiana asclepiadea), kyslička obyčajná (Oxalis acetosella), brusnica čučoriedková (Vaccinium myrtillus), podbelica alpínska (Homogyne alpina), smlz trsťový (Calamagrostis arundinacea), metluška krivolaká (Avenella flexuosa).
V lesoch vznikajú rúbaním stromov náhle rúbaniská. Na nich nastáva spontánna sukcesia k bývalému lesu, kde po bylinnej svetlomilnej vegetácii o niekoľko rokov nastupujú kroviny ako spojovací článok medzi otvorenými spoločenstvami a lesnou mladinou.
Z bylinných druhov sa tu uplatňuje starček Fuchsov (Senecio fuchsii), smlz trsťový (Calamagrostis arundinacaea), chlpaňa hájna (Lazula nemorosa), psínček obyčajný (Agrostis tenuis), veronika lekárska (Veronica officinalis), plesnivček lesný (Gnaphalium sylvaticum), jahoda obyčajná (Fragaria vesca), kyprina úzkolistá (Chamaerion angustifolium), konopnica napuchnutá (Galeopsis tetrahit), kropenáč obyčajný (Eupatrium cannabinum) a iné. Okrem všeobecne rozšírenej ostružiny malinovej (Rubus idaeus) sa z krov ako prvá uchytáva baza červená (Sambucus racemosa), vŕba rakyta (Salix caprea), javor horský (Acer pseudoplatanus), jarabina vtáčia (Sorbus acuparia), zemolez čierny (Lonicera nigra), ruža ovisnutá (Rosa pendulina), vŕba sliezska (Salix silesiaca), prípadne aj iné druhy stromov z okolitého lesa. Toto húštinové tzv. predlesné štádium pretrváva niekoľko rokov. V okolí Rabče nachádzame aj skupiny voľne rastúcich drevín, ktoré majú veľký význam pôdoochranný, biologický, estetický a sú významným krajinotvorným prvkom. Takou je krovitá zeleň, ktorá sa zachovala na medziach a stupňoch po pravej strane toku Polhoranky. Tvoria ju najmä lieska obyčajná (Corylus avellana), ruža šípová (Rosa cenina), ruža ovisnutá (Rosa pendulina), čremcha strapcovitá (Prunus padus subsp. padus), trnka (Prunus spinosa), zemolez obyčajný (Lonicera xylosteum), hloh obyčajný (Crataegus laevigata). Zo stromov sa uplatňuje najmä breza previsnutá (Betula pendula), topoľ osikový (Populus tremula) a vŕba rakyta (Salix caprea). V podraste krovín a v ich blízkosti sa vyskytujú druhy ako konopnica úhľadná (Galeopsis speciosa), mednička ovisnutá (Melica nutans), kopytník európsky (Asarum europeaum), hrachor lesný (Lathyrus sylvester), ďatelina zlatožltá (Chrysaspis aurea), šalvia praslenatá (Salvia verticillata), zvonček pŕhľavolistý (Campanula trachelium), bradáčik vajcovitolistý (Listera ovata), vemenník dvojlistý (Platanthera bifolia) a iné.
Lúky a pasienky zaraďujeme medzi sekundárne spoločenstvá, pretože vznikli na plochách, kde predtým rástol les alebo iné rastlinné formácie. Väčšina druhov tu patrí do skupiny svetlomilných prvkov so širokými ekologickými nárokmi.
Takmer na všetkých lúkach nájdeme margarétu bielu (Leucanthemum vulgare), skorocel kopijovitý (Platango lanceolata), kostravu červenú (Festuca rubra), zvonček konáristý (Campanula patula), timotejku lúčnu (Phleum paratense). Na lúkach brehov vodných tokov nájdeme pichliač potočný (Cirsium rivulare), kukučku obyčajnú (Lychnis flos‑cuculi), túžobník brestový (Filipendula ulmaria), nezábudku močiarnu (Myosotis palustris), iskerník prudký (Ranunculus acris), iskerník plamenný (Ranunculus flammula), škripinu lesnú (Scirpus sylvaticus). Na kultúrnych lúkach dominuje reznačka laločnatá (Dactylis glomerata), psiarka lúčna (Alopecurus pratensis), ovsík obyčajný (Arrhenatherum elatius), na chudobnejších kyslých pôdach sa zasa uplatňuje psica tuhá (Nardus stricta), psinček obyčajný (Agrostis tenuis), krasovlas bezbyľový (Carlina acualis), krasovlas obyčajný (Carlina vulgaris), štiavička obyčajná (Acetosella vulgaris), rožec obyčajný (Cerastium holosteoides), fialka psia (Viola canina), dúška materina (Thymus serpyllum).
Na umelo vytvorených miestach (polia, okraje ciest, jarčeky, násypy, okolie ľudských obydlí) sa vytvorili druhotné synantropné spoločenstvá, v ktorých sa uplatňujú mnohé, najmä burinové druhy. V okolí ciest, násypov nachádzame druhy ako pupenec roľný (Convolvulus arvensis), nátržník husí (Potyentilla anserina), skorocel väčší (Plantago major), palina obyčajná (Artemisia vulgaris), stavikrv vtáčí (Polygonum aviculare), štiavec kučeravý (Rumex crispus), lopúch plstnatý (Arctium tomentosum), dvojzub trojdielny (Bidens tripartita), vratič obyčajný (Tanacetum vulgare) a pod.. Vo fytocenózach obilnín a okopanín rozlišujeme dve skupiny burinových spoločenstiev. V spoločenstvách obilnín sa uplatňujú druhy ako nevädza poľná (Centaurae cyanus), mak vlčí (Papaver rhoeas), starček obyčajný (Senecio vulgaris), horčica roľná (Sinapis arvensis), hviezdica prostredná (Stellaria media), kapsička pastierska (Capsella bursa pastoris), reďkev ohnicová (Raphanus raphanistrum), veronika roľná (Veronica arvensis), pichliač roľný (Ceirisium arvense), hrachor hľuznatý (Lathyrus tuberosus), pakost prstnatovystrihovaný (Geranium dissectum). V spoločenstvách okopanín sú to niektoré druhy zo spoločenstiev obilnín a ďalej najmä hluchavka purpurová (Lamium purpureum), hluchavka objímavá (Lamium amplexicaule), lipkavec obyčajný (Galium aparine), kostihoj lekársky (Symphytum tuberosum), roripa lesná (Rorippa sylvestris), stavikrv obojživelný (Polygonum amphibium), mliečnik kolovratcový (Tithymalus helioscopius), veronika perzská (Veronica persica), praslička roľná (Eguisetum arvense) a pod..
Pomerne široká dolina Oravy a Oravská kotlina umožňujú prenikanie teplomilných druhov na sever Oravy, ktoré zvyšujú pestrosť flóry a vegetácie. Homogénnosť flyšového podložia však tieto rozdiely do značnej miery stiera. Teplomilné nížinné a pahorkatinné druhy sú v chotári Rabče rozšírené roztrúsené na okrajoch ciest, násypoch, poliach a ostatných výslnných miestach. Z tejto skupiny druhov boli v území zistené: oman smradľavý (Anthemis cotula), stoklas mäkký (Bromus mollis), divozel čierny (Verbascum nigrum), húľavníkovec lekársky (Chamaeplium officinale), loboda konáristá (Atriplex patula), roripa rakúska (Rorippa austriaca), povoja plotná (Calystegia sepium), mliečnik drobný (Tithymalus exiguus), repinka metlinatá (Neslia paniculata), rezeda žltá (Reseda lutea). Z adventívnych (zavlečených, nepôvodných druhov našej flóry) boli v území zaznamenané: netýkavka žliaznatá (Impatiens glandulifera), pupalka málokvetá (Oenothera parviflora), nevädza poľná (Centaurea cyanus), slez pižmový (Melva moschata), rumanček diskovitý (Matricaria discoidea), parumanček nevoňavý (Triple urospermum inodorum), hrachor hľuznatý (Lathyrus tuberosus), žltnica máloúborová (Galinsoga parviflora). V záhradách sa rozšíril nechtík lekársky (Calendula officinalis), lupína mnoholistá (Lupinus polyphyllus), astra novobelgická (Aster novi‑belgii) a zlatobyľ kanadská (Solidago canadensis).
V katastrálnom území Rabče nachádzame aj endemické, úplne i čiastočne chránené druhy slovenskej flóry. Z karpatských subendemitov (také rastlinné druhy, ktoré sa okrem Karpát vyskytujú aj v inom pohorí, ale ťažisko výskytu a rozšírenia majú v Karpatoch) sa na miestach bývalých bučín (Hájka, Hlboké) vyskytuje zubačka žliazkatá (Dentaria glandulosa). Z úplne chránených druhov slovenskej flóry sa v ihličnatých lesoch vyskytuje plavúň pučivý (Lycopodium annotinum), chvostík jedľovitý (Huperzia selago), rebrovka rôznolistá (Blechnum spicant), na okrajoch lesov plavúň obyčajný (Lycopodium clavatum), na lúkach vemenník dvojlistý (Platanthera bifolia) a šafran karpatský (Crocus heuffelianus). Z čiastočne chránených druhov sa na zamokrených biotopoch vzácne vyskytuje mečík škridlicovitý (Gladiolus imbricatus), na alúviách vodných tokov a prameniskách prilbica pestrá (Aconitum variegatum), v lesoch a ich okrajoch horec luskáčovitý (Gentiana asclepiadea) a na Žabinci vachta trojlistá (Menyanthes trifoliata).
V chotári Rabče sa vyskytujú mnohé druhy rastlín, ktoré sú vo svojej existencii ohrozené vzácne, resp. im treba venovať pozornosť. Nachádzame ich na rôznych biotopoch roztrúsené v rámci celého územia obce. Z ohrozených a vzácnejších druhov (podľa Maglocký a kol., 1983) sa na prameniskách a zamokrených biotopoch vyskytuje: ostrica dvojdomá (Carex dioica), nátržnica močiarna (Comarum palustre), kruštík močiarny (Epipactis palustris), všivec močiarny (Pedicularis palustris), tučnica obyčajná (Pinguicula vulgaris), hviezdoš močiarny (Callitriche palustris), ostrica metlinatá (Carex paniculata), odemka vodná (Catabrosa aguitica), ľadenec barinný (Lotus uliginosus), bielokvet močiarny (Parnassia palustris), púpava močiarna (Taraxacum palustre aggr.), barička močiarna (Triglochin palustre), valeriána celistvolistá (Valeriana simplicifolia), ďatelinka gaštanovohnedá (Chrysaspis spadicea), fialka močiarna (Viola Palustris), škripinka stlačená (Blysmus compressus), ostrica sivastá (Carex curta), ostrica ježatá (Carex echinata), ostrica žltá (Carex flava), ostrica sklonená (Carex demissa), ostrica Oederova (Carex oederi), ostrica oddialená (Carex remota), vstavačovec škvrnitý (Dactylorhiza maculata), vstavačovec májový (Dactylorhiza majalis), vŕbovka močiarna (Epilobium palustre), páperník širokolistý (Eriophorum latifolium), páperník úzkolistý (Eriophorum angustifolium), pakost močiarny (Geranium palustre), na lúkach a okrajoch lesov sa nachádza cesnak člnkovitý (Allium carinatum), všivec lesný (Pedicularis sylvatica), bradáčik vajcovolistý (Listera ovata), krtičník Scopoliho (Scrophularia scopolii), päťprstnica obyčajná (Gymnadenia conopsea), v lesoch koralica lesná (Corallorhiza trifida), cesnak hadí (Allium victorialis), smrečinovec plazivý (Goodyera repens), jednokvietok veľkokvetý (Moneses uniflora), iskerník hájny (Ranunculus nemorosus), žerušnica trojlistá (Cardamine trifolia), na medziach horcokvet brvitý (Gentianopsis ciliata), na rúbaniskách a okrajoch lesov vŕba sliezska (Salix silesiaca), na poliach nevädza poľná (Centaurea cyanus) a v krovinách pozdĺž potokov valeriána lekárska (Valeriana officinalis), myrikovka nemecká (Myricaria germanica) a pižmovka mošusová (Adoxa moschatellina). 

ŽIVOČÍŠSTVO
	Živočíšstvo predstavuje významnú zložku prírodného prostredia. Spôsobom života, rozmanitosťou tvarov, pestrosťou ekologických nárokov i schopnosťou prispôsobenia sa podmienkam prostredia živočíchy nijako nezaostávajú za rastlinnými spoločenstvami. Poznanie druhového zloženia fauny v konkrétnych oblastiach má význam nielen pre vedu, ale najmä pre prax. Poznávanie štruktúry živočíšnych spoločenstiev nám napomáha pri odhaľovaní tajomstiev a zákonitostí vývoja a zmien v prírodnom prostredí ako aj pri posudzovaní vplyvu človeka na svoje okolie. 
Vo vzťahu k záujmom človeka je z praktických dôvodov dôležité poznávanie hospodárskeho a zdravotníckeho významu zoocenóz. Poznanie živočíšstva je v neposlednom rade požadované z ochranárskeho hľadiska, lebo východiskovým predpokladom správnych, citlivých zásahov človeka do prírodného prostredia je súhrn znalostí o jednotlivých živých formách prírody.
Voľne žijúce živočíchy Rabče sú súčasťou eurosibírskej podoblasti palearktickej zóny a podľa zoogeografického členenia Slovenska prináležia do vonkajšieho obvodu Západných Karpát (Beskydský okrsok západný). Z hľadiska výškovej zonácie prevládajú tu druhy podhorské (submontánne), horské (montánne) a v najnižších polohách a na južne exponovaných svahoch možno sporadicky nájsť aj teplomilnejšie druhy.
Súčasný stav a zloženie fauny opisovaného chotára je výsledkom dlhodobého fylogenetického vývoja a vplyvu človeka pri hospodárskom využívaní svojho okolia. Intenzívnou ľudskou činnosťou boli pôvodné lesné spoločenstvá premenené na kultúrnu step. V nových podmienkach tu preto našli vhodné podmienky druhy pochádzajúce z juhovýchodných stepí (jarabica, prepelica, zajac poľný, škovránok poľný, hraboš poľný). Premenou lesných formácií a intenzifikáciou lesného hospodárstva ustúpili viaceré silvicolné druhy. Na druhej strane sme však v súčasnosti svedkami častokrát neuváženej preferencie niektorých živočíchov (úžitková poľovná zver). Odvodnením pôdy a zásahmi do odtokových pomerov riečnej siete pozorujeme dnes aj výrazné zmeny v živočíšnych spoločenstvách vodných ekosystémov. Premenlivosť v početnosti a druhovom zastúpení živočíšstva Rabče podmieňujú aj procesy prirodzeného šírenia sa a migrácie jednotlivých druhov. Zoocenózy chotára sú takto sezónne obohacované migráciami reofilných druhov rýb z Oravskej priehrady (plotica, podustva, nosáľ) a transmeantných druhov vtákov počas jarného a jesenného ťahu. Rozširovaním svojich areálov sa aj do oblasti Rabče dostali v posledných obdobiach nové faunistické prvky ako hrdlička záhradná, kanárik poľný, červenák karmínový, pŕhliavar čiernohlavý, ryšavka tmavopása. Viaceré druhy tu zavliekol človek (pásavka zemiaková, mníška veľkohlavá, pstruh dúhový).
Hodnotenie vplyvu človeka na živočíšne spoločenstvá Rabče by si však vyžiadalo väčší priestor i podrobnejší dlhodobý terénny prieskum. To však nie je cieľom tejto publikácie. Na nasledujúcich stranách sme sa preto pokúsili aspoň v krátkosti priblížiť druhovú rozmanitosť živočíšstva a predstaviť bežných i menej známych zástupcov živej zložky prírody tohoto chotára.
Bezstavovce 
Bezstavovce (Evertebrata) sú druhovo i kvantitatívne najpočetnejšou, najmenej však preskúmanou skupinou živočíchov Rabče. Napriek relatívnej utajenosti a nenápadnosti majú jednotliví zástupcovia bezstavovcov v prírodnom prostredí veľký hospodársky a ekologický význam. Spôsobom života a potravnými nárokmi sa mnohé druhy stali škodcami poľnohospodárskych a lesných kultúr. 
Z hmyzích škodcov (podkôrny a drevokazný hmyz) drevín sa v chotári vyskytuje lykožrút smrekový (Ips typographus), lykožrút lesklý (Pitogenes chalkographus), lykokaz smrekový (Dendroctonus micans), lykokaz malý (Polygraphus polygraphus), smoliar smrekový (Tetropim castaneum), drevokaz čiarkovaný (Trypodendron lineatum). Požieraním ihlíc stromov škodia húsenice obaľovača smrekového (Epinotia tedella), mníšky obyčajnej (Lymantria monacha) a na boroviciach škodí hrebenárka borovicová (Diprion pini). V boji proti premnoženiu podkôrneho hmyzu sa naopak užitočnosťou vyznačuje pestroš mravcový (Thanasimus formicarius), lumok veľký (Rhyssa persuasoria), drabčík smrekový (Quedius laevigatus) a drabčík drobný (Placusa tachyponoides).
Významnú funkciu pri udržiavaní biologickej rovnováhy v ríši hmyzu majú aj ďalšie mäsožravé druhy (Adephaga). Z nich sú v chotári Rabče bežné bystrušky (Carabus violaceus, Carabus concellatus, Carabus coriaceus), svižník poľný (Cicindela campestris) a svižník hôrny (Cicindela silvicola), behúnik lesklý (Bembidion lampros), utekáčik obyčajný (Pterostichus vulgaris). 
Sanitárnu a hygienickú funkciu v prírode vykonávajúci hrobáriky a zdochlináre, ktoré sa aktívne zúčastňujú na likvidácii odumretých tiel živočíchov. V okolí Rabče sa vyskytuje hrobárik čierny (Necrophorus humator) a hrobárik obyčajný (Necrophorus vespillo), zdochlinár červenoštíty (Oeceoptoma thoracica) a zdochlinár černastý (Phosphuga atrata).
Lovom koristi do špeciálne “utkaných” sietí sú známe pavúky. V lesoch, na lúkach a poliach chotára sa vyskytuje križiak obyčajný (Araneus diadematus) a križiak zelený (Araneus cucurbitinus). Beháčik pásavý (Salticus scenicus), sliedič obyčajný (Pardosa amentata) a strehúň škvrnitý (Lycosa signoriensis) siete nerobia, korisť chytajú skokom alebo prenasledovaním. Viaceré druhy pavúkov sa prispôsobili životu v ľudských obydliach.
Medzi známejšie synantropné druhy patrí kútnik domový (Tegenaria domestica), ktorý si robí typické siete v kútoch miestností, pivníc a stajní. Dlhými a tenkými nohami je charakteristický kosec domový (Opilio parietinus).
Významnú funkciu v potravinovom reťazci živočíchov majú podenky, pošvatky, potočníky a dvojkrídlovce, ktorých larvy sa vyvíjajú vo vodnom prostredí a sú hlavným zdrojom potravy pre ryby a obojživelníky. 
Viaceré druhy sú indikátormi znečistenia prostredia a sledovanie ich početnosti, respektíve absencie sa využíva ako ukazovateľ zhoršovania kvality povrchových vôd (saprobita). Napríklad početný výskyt druhov Baetis rhodani, Ecdyonurus venosus, Perla marginata, Leuctra inermis, Hydropsyche saxonica a ubúdanie citlivých druhov najmä zo skupiny pošvatiek (Plecoptera) nám v chotári signalizujú znečistenie riečky Polhoranky odpadmi z poľnohospodárskej výroby a z domácností. Impozantným letom a farebnou pestrosťou upútajú v blízkosti vôd vážky, z ktorých sa v chotári vyskytuje šidielko (Agrion splendens), hadovka obyčajná (Galopterix virgo), šidlo obrovské (Anax imperator), šidielko obyčajné (Agrion puella), vážka obyčajná (Sympetrum), vážka ploská (Libellula depresa) a šidlo veľké (Aeschna grandis). 
Najväčšej pozornosti sa v prírode určite tešia motýle. 
Tieto pestrofarebné skvosty prírodného prostredia Rabče reprezentuje bábočka admirálska (Vanessa atalanta), babôčka pávooká (Nymphalis io), babôčka osiková (Nymphalis antiopa), babôčka zubatokrídla (Polygonia calbum), perlovce, hnedáčiky, ohniváčiky a modráčiky. Bežný je aj žltáčik ranostajový (Colias hyale) a žltáčik žeruchový (Anthocharis cardamines).
Na lesných čistinách a popri lesných cestách možno pozorovať nádherného dúhovca väčšieho (Apatura iris). Exoticky vyzerajúci je spriadač medvedí (Arctia caja). Medzi najvzácnejšie patrí vidlochvost feniklový (Papilio machaon).
Za všetky ostatné druhy opisovanej skupiny živočíchov spomenieme raka riečneho (Astacus astacus). Napriek tomu, že sa vplyvom znečisťovania vodných tokov početné stavy rakov značne zdecimovali, možno toho kôrovca ešte sporadicky nájsť v menších potokoch chotára.

Stavovce 
Dnešné druhové zloženie stavovcov (Vertebrata) je výsledkom dlhodobého vývoja ovplyvňovaného v poslednom období najmä činnosťou človeka.
Štruktúra živočíšnych spoločenstiev je podmienená predovšetkým zastúpením jednotlivých suchozemských a vodných biotopov.
Z toho dôvodu charakterizujeme živočíšstvo podľa najvýznamnejších, jednoznačne rozlíšených typov prírodného prostredia (biotopy) a systematické členenie živočíšnej ríše sme nahradili diferenciáciou zoocenóz podľa stanovištných podmienok.
V zmysle uvedeného sme v chotári Rabče vymedzili zoocenózy lesov, polí a lúk (poľnohospodárske pozemky), živočíšne spoločenstvá vôd a živočíšstvo ľudských sídiel (intravilán). 

LESNÁ FAUNA 
Fauna lesných ekosystémov (vzhľadom na relatívnu stálosť– nemennosť tohoto prostredia) patrí medzi najstabilnejšie živočíšne spoločenstvá. Zo stavovcov je najznámejšou a vo vzťahu k záujmom človeka atraktívnou poľovaná zver (jeleň, srnec, diviak). Mäsožravé cicavce v chotári reprezentuje líška obyčajná (Vulpes vulpes), kuna lesná (Martes martes), vzácnejší je vlk obyčajný (Canis lupus) a rys ostrovid (Felis silvestris). Z hospodárskeho hľadiska sú významné hlodavce. Poškodzovaním (požieraním) semien z výhonkov lesných drevín v lesnom hospodárstve škodí hrdziak hôrny (Clethrionomys glareolus), ryšavka obyčajná (Apodemus sylvaticus) a ryšavka žltohrdlá (Apodemus flavicollis). Najznámejšia z tejto skupiny je veverica obyčajná (Sciurus vulgaris). Z hmyzožravých druhov drobných zemných cicavcov sa bežne vyskytuje piskor obyčajný (Sorex araneus) a vlhkejšie, vyššie položené lokality vzácnejšie obýva piskor horský (Sorex alpinus).
Veľmi pestré sú vtáčie spoločenstvá. Z dravcov je v lesoch bežný myšiak hôrny (Buteo buteo), jastrab obyčajný (Accipiter gentilis) a sokol myšiak (Falco tinunculus). Vzácne v chotári hniezdi orol krikľavý (Aguila pomarina). Sovy sú zastúpené myšiarkou ušatou (Asio otus) a sovou obyčajnou (Strix aluco). Vzácne množstvo na jar postrehnúť aj jemný melodický hlas kuvička vrabčieho (Glaucidium passerinum), ktorý sa živý hmyzom a lovom drobného spevavého vtáctva. Potravná závislosť je u tohto druhu príčinou dennej aktivity. Ďalším opereným predstaviteľom hlbokých lesov chotára je bocian čierny (Ciconia nigra). Melodickým hlasom a neustálym poletovaním na seba upozorňujú spevavce. Typickými lesnými druhmi sú sýkorky (Parus sp.), králik zlatohlavý (Regulus regulus) a jeho príbuzný, sťahovavý králik ohnivohlavý (Regulus ignicapillus), ktoré patria k najmenším vtákom Európy. Bežná je sojka obyčajná (Garrulus glandarius), orešnica perlavá (Nucifraga caryocatactes), brhlík európsky (Sitta europaea), kôrovník dlhoprstý (Certhia familiaris), pinka obyčajná (Fringila coelebs), kolibárik čipčavý (Phylloscopus collybita), ďateľ veľký (Dendrocopos major), tesár čierny (Dryocopus martius), drozd plavý (Turdus philomelos). Vzácnejšie sa vyskytuje boreoalpínsky druh, drozd kolohrivý (Turdus torquatus). V posledných rokoch sa v chotári zvýšili početné stavy krkavcov čiernych (Corvus corax).
Lesné prostredie je v prevažnej časti roka domovom aj početnej skupiny obojživelníkov. Tieto sa síce pária a vyvíjajú vo vode, ale potravu a úkryty nachádzajú v lese. Z nich sa vo vlhkejších lesoch vyskytuje mlok vrchovský (Triturus alpestris), mlok karpatský (Triturus montandoni), vzácnejší je mlok obyčajný (Triturus vulgaris) a v chotári možno nájsť aj jediného zástupcu rodu salamandra u nás, salamandru škvrnitú (Salamandra salamandra). Zo žiab je hojný skokan hnedý (Rana temporia). Slnečné stráne a lesné čistiny sú domovom slepúcha lámavého (Anguis fragilis) a vretenice obyčajnej (Vipera berus).

FAUNA POĽNOHOSPODÁRSKYCH POZEMKOV 
Živočíšstvo pasienkov, polí a lúk je na druhy chudobné. Neustále zmeny poľnohospodárskych kultúr a agrotechnických postupov a používanie chemikálií sú príčinami kvalitatívnej a kvantitatívnej premenlivosti tunajších zoocenóz. Zo živočíchov sa v tomto prostredí uplatňujú predovšetkým stepné prvky ako je škovránok poľný (Alauda arvensis), jarabica poľná (Perdix perdix) a prepelica poľná (Coturnix coturnix). Poľné biotopy sú charakteristické početným výskytom hraboša poľného (Miccrotus arvalis), ktorý v čase premnoženia narobí značné škody na úrode. V poľných lesíkoch a remízach nachádzajú vhodné životné podmienky strnádky obyčajné (Emberiza citrinella), penice obyčajné (Sylvia communis), hrdlička poľná (Streptopelia turtur), kanárik poľný (Serinus serinus), straka obyčajná (Pica pica). Po zbere úrody poskytujú polia ešte dostatok obživy pre početné kŕdle vrán (Corvus corone) a havranov (Corvus frugilegus). V tomto prostredí nájdeme aj zástupcov obojživelníkov ropuchu obyčajnú (Bufo bufo) a ropuchu zelenú (Bufo viridis).
 Veľkou druhovou pestrosťou v poľnohospodárskej krajine vynikajú najmä prechodné spoločenstvá (ekotóny). Sú to miesta na hranici lesa a poľnohospodárskych pozemkov. 
Na polia a lúky pravidelne za potravou zalietavajú aj druhy hniezdiace na okraji i hlboko v lesných porastoch (myšiaky, orol krikľavý, sokol myšiar, jastrab, holub hrivnák, drozdy, konôpky), na oziminy sa chodí pásť jelenia a srnčia zver, zajac poľný (Lepus europaeus), na zemiakových poliach v noci ryjú diviaky.
Na zamokrených lúkach je typických hniezdičom pŕhliavar červenkastý (Saxicola rubetra). Vzácnejšie sa v chotári vyskytuje cíbik chocholatý (Vanellus vanellus), močiarnica mekotavá (Gallinago gallinago) a vzácny je dnes chrapkáč poľný (Crex crex). Z cicavcov je na tieto miesta viazaný hraboš močiarny (Microtu agrestis), vzácnejšie sa vyskytuje myška drobná (Micromys minutus).

FAUNA TEČÚCICH A STOJATÝCH VÔD 
Zo stavovcov sú stálymi obyvateľmi tečúcich vôd chotára pestré spoločenstvá rýb (Ichtyofauna). V Polhoranke bola zistená prítomnosť 20‑tich druhov rýb. Z nich sa vyskytuje pstruh potočný (Salmo trutta m. fario), lipeň obyčajný (Thymallus thymallus), jalec obyčajný (Leuciscus leuciscus) a jalec hlavatý (Leuciscus cephalus), hlaváč obyčajný (Cottus gobio), hlaváč pásoplutvý (Cottus poecilopus), hrúz obyčajný (Gobio gobio), slíž obyčajný (Noemachelius barbatulus), čerebľa obyčajná (Phoxinus phoxinus). Spoločenstvo rýb v rieke je obohacované pravidelnými migráciami reofilných druhov z Oravskej priehrady. Objavuje sa tu podustva obyčajná (Chondrostoma nasus), nosáľ obyčajný (Vimba vimba) a plotica obyčajná (Rutilus rutilus). Až do týchto miest sa z priehrady dostala šťuka obyčajná (Esox lucius), ostriež obyčajný (Perca fluviatilis) a úhor obyčajný (Anquilla anquilla). V tejto oblasti je vysadený pstruh dúhový (Salmo gairdneri). Rybia osádka Polhoranky nie je významná len z hľadiska športového rybolovu, ale tvorí významnú potravinovú základňu pre viaceré piscivorné (rybožravé) živočíchy. Z nich na prvom mieste spomenieme vydru riečnu (Lutra lutra) ktorej stavy sa vplyvom znečisťovania vodných tokov a úprav odtokových pomerov značne zredukovali. Z toho dôvodu je vydra zaradená medzi kriticky ohrozené druhy. Ďalším z vodných cicavcov vyskytujúcich sa v Polhoranke je dúlovnica väčšia (Neomys fodiens), živiaca sa hmyzom a malými rybkami. Za potravou (rybami) na Polhoranku zalietáva aj bocian čierny a bocian biely a v poslednom období častejšie sú tu návštevy čajok smejivých (Larus ridibundus). Až v týchto miestach bola pozorovaná volavka popolavá (Ardea cinerea). Rybou mlaďou sa živí aj jeden z najpestrejšie sfarbených druhov vtákov u nás, rybárik obyčajný (Alcedo atthis). Na brehoch riečky nachádzajú dostatok potravy i hniezdnych možností kulík riečny (Charadrius dubius) a kalužiačik malý (Actitis hypoleucos). Z ďalších druhov vtákov vodných ekosystémov sa v chotári Rabče vyskytuje vodnár obyčajný (Cinculus cinculus), trasochvost horský (Motacilla cinerea), trasochvost biely (Motacilla alba), červenák karmínový (Carpodacus erythrinus), kolibárik spevavý (Phylloscopu trochilus), oriešok obyčajný (Troglodytes troglodytes), trsteniarik obyčajný (Acrocephalus palustris) a divé kačice (Anas platyrhynchos).
Obojživelníky nachádzajú vhodné podmienky na rozmnožovanie v močiaroch a jamách po ťažbe štrku pozdĺž rieky. V generačnom období nájdeme tu mloka obyčajného, karpatského, ropuchy a skokany. Stálymi obyvateľmi týchto lokalít sú skokany krátkonohé (Rana lessone). V porastoch pálky hniezdi sliepočka vodná (Gallinula chloropus). 
Ako vidíme z predchádzajúceho textu, vodné ekosystémy sú bohaté na vzácne živočíšne druhy. Na druhej strane sú však ohrozené a nerozvážnou ľudskou činnosťou ľahko zraniteľné. Zasluhujú si preto úplnú ochranu.

FAUNA INTRAVILÁNU OBCE 
Viaceré druhy živočíchov sa prispôsobili životu v blízkosti človeka. Voláme ich synantropné druhy. Vidiecke osídlenie Rabče im poskytuje dostatok potravy a možnosti pre rozmnožovanie. Tu sú chránené aj pred predátormi. Jedným z hlavných dôvodov synantropizácie živočíchov je však ubúdanie prirodzených stanovíšť ich pôvodného výskytu (generačné podmienky) vo voľnej prírode. Medzi najznámejšie z nich patrí myš domová (Mus musculus), potkan obyčajný (Rattus norvegicus), tchor obyčajný (Putorius putorius), kuna skalná (Martes foina) a viaceré druhy netopierov. Z vtáctva hniezdi v Rabči bocian biely (Ciconia ciconia), lastovičky, belorítky, žltochvost domový (Phoenichurus ochruros), trasochvost biely, kanárik poľný, škorec obyčajný (Sturnus vulgaris), drozd čvikotavý (Turdus pilaris), strnádka obyčajná, vrabec domový (Passer domesticus), zelienka (Carduelis chloris), hrdlička záhradná (Streptopelia decaocto). Životu v záhradách a stromoradiach sa prispôsobili aj viaceré druhy živočíchov lesov, polí a lúk.

OCHRANA PRÍRODY
Okolie Rabče bolo poznačené ľudskou činnosťou už v dávnejších dobách. Spočiatku boli zásahy do prírody nepatrné. Vplyvom človeka sa väčšinou obmedzovali len na lov zveri a zber lesných plodov. Výrazné zmeny však nastali v 16. a 17. storočí, v období zakladania osád. Pôvodne túto oblasť pokrývali rozsiahle lesy prerušené len na vrcholoch Babej hory a Pilska a na močaristých miestach. Postupným odlesňovaním Oravskej kotliny a jej priľahlých pohorí nastáva zmena pôvodnej vegetačnej pokrývky na kultúrnu step. V súvislosti s rastom obchodu so zvýšenou spotrebou dreva dochádza predovšetkým v 19. storočí k zintenzívneniu jeho ťažby. Na vyrúbaných miestach pôvodných jedľovo‑bukových a bukovo‑jedľových lesov sa zavádzajú smrekové monokultúry, keďže po kvalitnom smrekovom dreve bol najväčší dopyt. Tak došlo k zmenám v druhovom zložení lesných porastov. Smrekové monokultúry sú však náchylnejšie na choroby a na nepriaznivé poveternostné podmienky a biotických škodcov. Nepriaznivo na lesy pôsobila aj pastva v lesoch. Na dovŕšenie skazy lesov v posledných dvoch desaťročiach sa pridal ešte “zákernejší nepriateľ”– imisie, ktoré vznikajú nedokonalých spaľovaním palív v súčinnosti s prímesami obsiahnutými v týchto látkach. Tieto plyny reagujú v ovzduší s vodou a vznikajú kyseliny, tzv. kyslé dažde. Tieto do oblasti hornej Oravy prinášajú najmä vzdušné prúdy z Ostravskej a Katowickej priemyselnej aglomerácie. Postupné hynutie lesných porastov pozorujeme v súčasnom období aj v masívoch Babej hory a Pilska.
Po vyklčovaní lesov došlo k zmenám aj vo vodnom režime. Zmenšená plocha lesov nestačila vyrovnávať prietok v potokoch a keď k tomu pripočítame nepriepustnosť flyšového podložia, vznikali povodne. Obnaženú pôdu zbavenú koreňov stromov a krovín splavovali silné dažde. Pôda strácala na svojich kvalitách. Tento nežiadúci trend bol dovŕšený v poslednom období pri kolektivizácii, kedy nastalo veľkoplošné obrábanie pôdy, jej sceľovanie často je na miestach so strmšími svahmi. 
Kroviny a medze, chrániace pôdu pred vodnou eróziou, boli odstránené, čo pôdnej erózii veľmi napomohlo. Zvýšeným používaním umelých hnojív a rôznych pesticídov, ich nesprávnou aplikáciou, nastalo značné znečisťovanie povrchových i podzemných vôd. Práve to bola jedna z príčin, prečo z Polhoranky a jej prítokov úplne vymizol rak, ktorý tu bol bežným druhom. Je ale potešujúce, že v posledných rokoch sa tu už začína opäť objavovať.
V záujme ochrany pôdy a majetku boli zregulované viaceré úseky Polhoranky a jej prítokov, čím sa zhoršili podmienky pre život rýb a iných vodných a pri vode žijúcich živočíchov. Nemalé problémy spôsobujú aj rôzne odpady pohodené vo výmoľoch, na brehoch vodných tokov. Najmä v okolí Polhoranky je ich viac. Nielenže svedčia o nekultúrnosti a sebeckosti ľudí, ale ohrozujú vody, pôdu a častokrát sú živnou pôdou pre zárodky rôznych chorôb.
Horná Orava sa v minulosti vyznačovala značným množstvom rašelinísk, rašelinných lúk a mokradí. S výnimkou tých plôch, ktoré boli vyhlásené za maloplošné chránené územia väčšia ich plocha bola umelými zásahmi (ťažbou, zmeliorovaním, odvodnením) postupne zmenená na poľnohospodársku step. Príčinou toho je najmä tá skutočnosť, že pre mnohých ľudí už samotný pojem močiar či bažina vyvoláva prinajmenšom odpor. Poľnohospodári “vypovedali” močiarom neľútostnú vojnu. Ako poklady nevýslovnej hodnoty ich v krajine objavili až ekológovia. Mokrade nielen udržujú vodu v krajine, ale i v tých najmenších kalužiach hýria životom. Rašeliniská okrem významnej vodoochrannej funkcie majú veľký význam pre vedecké skúmanie vývoja a striedanie sa rastlinných spoločenstiev v geologických a historických dobách. Rašeliniská prechovávajú i pamätníky dávnych ľadových dôb a z toho hľadiska ich môžeme považovať za živé kroniky vývoja našej krajiny a jej prírody.
V záujme zachovania prírodných hodnôt celého územia hornej Oravy bola v roku 1979 na ploche 70 332 ha vyhlásená chránená krajinná oblasť Horná Orava. Rozprestiera sa v celej severnej časti okresu Dolný Kubín od Oravskej Lesnej až po Rabčice a Suchú Horu. Chotár obce leží na jej území.
Dôvodom vyhlásenia CHKO Horná Orava bola potreba zachovať typickú hornooravskú krajinu so striedaním lúk a pasienkov s menšími lesmi, s bohatým výskytom rašelinísk, zachovalými pralesovitými lesmi Babej hory a Pilska a s vodnou nádržou Oravská priehrada ako dôležitej migračnej lokality vodného vtáctva.
Z prírodovedného a krajinárskeho hľadiska sú v rabčianskom chotári cenné vodné toky, najmä Polhoranka so zachovalými vŕbovo‑jelšovými porastmi, ďalej močaristé lúky na alúviu Polhoranky v lokalite Žabinec, slatinno‑rašelinné spoločenstvá v Hájke, močiare na ľavom brehu Polhoranky v hornej časti obce, Krajinársky cenné sú lokality s rozptýlenou zeleňou, ktorá napriek svojmu mnohostrannému významu (spoločenský, kultúrny, výchovný, výskumný, priestorový, liečebný, ekologicko‑stabilizačný, pôdo- a vodoochranný, klimatický, hospodársky) a účinkom sa z chotára obce neustále “vytráca”.
Celkový estetický dojem z ľudských sídiel zvyšujú aj zelené plochy. Aby tieto dreviny neboli zničené pri hospodárskej činnosti a iných akciách, boli tieto najcennejšie jedince vyhlásené za chránené. V Rabči ide o nasledovné stromy:
– lipa pri dome č. 156,
– jaseň pri dome č. 658,
– skupina stromov na cintoríne oproti kostolu (8 líp, 3 smreky, 3 smrekovce),
– skupina stromov v areáli cintorína a kostola (8 líp, 1 smrekovec),
– javor na dolnom konci obce.
Keď chceme zachovať a zveľaďovať prírodné hodnoty tohto územia, je potrebné vykonať ešte veľa práce na úseku ochrany a tvorby životného prostredia. Závisí to najmä od občanov Rabče a jej obecného zastupiteľstva, ako bude tieto problémy riešiť.

            		

D E J I N Y

Prvé erbové pečatidlo zo 17. storočia sa doposiaľ nepodarilo objaviť. Niekedy v druhej polovici 18. storočia vzniklo pečatidlo s kruhopisom: SIGILLUM POSS STARA RAPCSA. Symbol vyrytý v strede pečatného poľa poukazuje na lesné bohatstvo chotára. Tvorí ho vysoký kopec, z ktorého vyrastajú tri stromy. Takýto znak bol určite aj na našom pečatidle obce.

Z O  S T A R Š Í C H  D E J Í N
ZALOŽENIE OBCE
V zachovaných písomných prameňoch sa Rabča prvýkrát spomína v roku 1564 v daňových súpisoch Oravského panstva. Na základe tohoto niektorí historici uvádzali rok založenia dediny 1558 podľa obce Liesek, ktorá bola založená v uvedenom roku a zdanená v roku 1564. 
Nové pohľady na vznik obce prinieslo objavenie rukopisnej mapy Oravy z roku 1550. Rabča je tu už zaznačená ako existujúca obec.1
Úrady Uhorskej komory v Bratislave sa chceli oboznámiť so slanými prameňmi na úpätí Babej hory. Tie boli síce už predtým známe, ba využívali ich nielen obyvatelia okolitých dedín ale i držitelia Oravského hradu a panstva, a takto narúšali právo kráľovského soľného monopolu. Uhorská komora preto v roku 1550 vyslala dvoch kráľovských komisárov Andreasa Kraisera a Josepha Milavera na Oravu. Obaja pochádzali z Hallstadtu, kde nadobudli skúsenosti s ťažbou soli. Komisie sa v Tvrdošíne ujal správca tamojšej tridsiatkovej stanice a odprevadil ich k spomínaným prameňom slanej vody. Komisári preskúmali pramene a za prítomnosti tridsiatnika spísali o tom obšírnu správu. K svojej správe priložili i rukopisnú mapu širšieho okolia týchto prameňov. Je to najstaršie mapové zobrazenie hornej Oravy a má význam nielen ako kartografický výtvor tejto doby, ale i ako historický prameň pre datovanie osídlenia tohto územia. Nevedno, kto mapu nakreslil. Možno je jej autorom niektorý z komisárov, alebo ju iba načrtli podľa informácií tridsiatnika a potom ju dali zhotoviť v Uhorskej komore. Na severe mapy sú nakreslené Západné Beskydy (Montes Silesiae), v ktorých je osobitne vyznačená Babia hora (Mons Baba). Výrazne sú zakreslené potoky a rieky. V Beskydách pramení potok Polhoranka (rivulus Slanica). Je to na mape široký svetlý pruh. Na severozápade je nepomenovaná Čierna Orava, ktorá má od sútoku s Polhorankou pomenovanie fluvius Arva čiže rieka Orava. Biela Orava nie je zakreslená.
Z obcí sú nakreslené: Oravská Polhora (Pagus Polgora), Rabča (Pagus Rapcia), Zubrohlava (Pagus Zubroczlava), Bobrov (Pagus Bobrowe), Slanica (Pagus Slanicii), Osada (Pagus Osada), Tvrdošín (Turdossin) a Jablonka (Jablonka). Jablonka a Tvrdošín majú však zmenené miesta.
K písomnej správe sa na mape viaže v prvom rade prameň slanej vody, ktorý je nakreslený južne od Babej hory ako murovaná studňa na území chotára Rabče. Pri nej je nápis ”Puteus salsus intra fines possessionis Rapciae.” Južne od prameňa je nakreslená čistina na založenie osady, čomu nasvedčuje aj vysvetlivka ”Planicies apta pro integra possessione.” Je to zrejme miesto dnešných Rabčíc. Pri Beskydách sú údaje o náleziskách zlata, striebra, olova a iných kovov.2
Z historického hľadiska je táto mapa veľmi významná. Už v roku 1550 podáva totiž informáciu o obciach, o ktorých boli dovtedy najstaršie písomné správy z druhej polovice 16. storočia, ba dokonca až zo 17. storočia. Napríklad o Rabči a Bobrove z roku 1564, o Slanici z roku 1565, o Jablonke 1566, o Oravskej Polhore a Zubrohlave 1588, o Osade 1609 a o Rabčiciach 1616. Založenie Rabče si vynútila potreba sídelného útvaru na starej a dobre známej obchodnej ceste. Prvoradou úlohou osadníkov bola strážna služba na slobodnej kráľovskej ceste spájajúcej Nitru a banské mestá s poľskými trhovými strediskami.
Archeologické nálezy v okolí Polhorského hrádku dokazujú pohyb na tejto ceste už v dobe bronzovej.3
V okolí Babej hory sa zdržiavali od nepamäti zbojnícke bandy a neraz ozbíjali kupcov aj iných pocestných. Zbojníci sa v okolitých horách ukrývali aj po vzniku dedín. Napríklad v popise chotárnych hraníc obce Rabčice z roku 1616 sa uvádza, že hranica vedie od Zbojníckeho vrchu.4 Známe je lúpežné prepadnutie poľského kráľa Kazimíra na Vianoce roku 1655, ktorý utekal v sprievode pápežského legáta Petra Vidaniho pred švédskym kráľom Karolom Gustávom. Zo Sliezska prišiel na Oravu a mal v úmysle pokračovať na Spiš.5 Prepad zorganizoval zbojník Matej Klinovský. 
Skutočný pôvod názvu obce Rabča sa doposiaľ nepodarilo hodnoverne potvrdiť. 
Niektorí autori sa domnievajú, že názov obce pochádza zo staroslovankého rjabina, räbina, räba, čo znamená jarabina, skorucha. Obdobne sa nachádza obec Rabka v susednom Poľsku alebo Rába na strednom Dunaji.6 
Iní autori tvrdia, že obec bola pomenovaná podľa prvého šoltýsa Lazara Rabčianského.
Prví osadníci s richtárom Lazarom klčovali husté lesy na dolnom konci riečky Polhoranky medzi Pilskom a Babou horou v Lokalite “Brána”. Za strážnu službu boli valasi oslobodení od platenia daní a poplatkov. V drsných podmienkach sa im nedarilo a po zdanení novými zemepánmi Thurzovcami začali dedinu opúšťať. Do konca 16. storočia ostali zo šiestich domov obývané len dva. V rokoch 1604 – 1605 plienil dediny v údolí Polhoranky poľský zeman Mikuláš Komorovský zo Žyvwca, hlavný nepriateľ Juraja Thurzu. Odvádzal mu poddaných a zdržiaval ich na svojich majetkoch. V nasledujúcom roku vypaľovali dediny hajdúsi odbojníka Štefana Bočkaja. Po tomto ťažkom období ostal v Rabči obývaný len jeden dom.
V roku 1608 sa zemepán Juraj Thurzo rozhodol Rabču opäť osídliť. Touto úlohou poveril Jána Ramzu z Horného Štefanova. Dňa 9. augusta vydal listinu, v ktorej Ramzu ustanovil za richtára (šoltýsa) s povinnosťou usadiť v Rabči päť valaských kolonistov.7 Ján Ramza priviedol do Rabče svojho brata a valachov Gembuša, Odelgu, Nováka a Krúpu. Podľa nich sa až do polovice 18. storočia nazývali sedliacke rale. Noví osadníci boli dva roky oslobodení od platenia daní a poplatkov panstvu. Po uplynutí tejto doby im zakladacia listina predpisovala robotné, peňažné a naturálne dávky: opravovať hrad, voziť víno, soľ, dávať desiatok od mlyna, píly, salašov a naturálie – od každej usadlosti 15 oviec, 15 sliepok, 5 husí, 5 jarabíc, 1 teľa, vajíčka a rôzne dary. V listine sú uvedené aj hranice chotára Rabče: “Niže Jelšova, na Jaruchu, na blato, od Zubrického, od Polhory na Zaritye, od Zubrohlavy zas na tuže Jaruchu”. Napriek tomuto vymedzeniu chotárnych hraníc pretrvávali susedské spory, lebo obce trpeli nedostatkom vhodných pasienkov pre ovce a dobytok.

ĎALŠIE OSUDY OBCE 
Ramzovci sa osvedčili ako šoltýsi pri založení Rabče. Preto Jakuba z toho rodu poveril Juraj Thurzo dňa 29. septembra 1616 založením dediny Rabčice, ktorá sa v listinách označovala ako “NOVÁ RABČA” alebo “HORNÁ RABČICA” 8. V roku 1629 žiadali od zemepána Gašpara Illésházyho prideliť územie v “surových horách” medzi obcami Polhorou a Rabčou. Zemepán im vydal listinu dňa 13. augusta 1629 a Nováčikovci založili dedinu Sihelné.9
Cirkevne Rabča patrila najskôr do farnosti v Trstenej. Po vytvorení farnosti v Lokci v roku 1595 tu patrili aj zamagurské dediny a medzi nimi aj Rabča. Vo sviatok Petra a Pavla roku 1612 bola založená evanjelická farnosť v Námestove a odvtedy tu (do roku 1706) patrila Rabča ako filiálka. Thurzovci, nositelia protestantizmu na Orave, povoľovali len protestantské farnosti, ale v pohraničných obciach sa im nikdy nepodarilo previesť všetkých obyvateľov na evanjelickú vieru. V kanonických vizitáciách z prvej polovice 17. storočia sú záznamy, že “poddaní navštevovali pápežských kňazov” v záležitostiach krstov, sobášov a pohrebov. Poľskí kňazi a mnísi usilovne misionárili v podbeskydkských obciach a v roku 1656 povolil gróf Štefan Thőkőly katolíckemu kňazovi Jánovi Sczechovicovi založiť faru v Rabčiciach. V tomto čase mala Rabča 618 obyvateľov (53 rodín), z toho 467 katolíkov a 151 evanjelikov. Rozporuplné obdobie reformácie a protireformácie vypĺňali zápasy a násilnosti. Striedavo vyháňali katolíckych a evanjelických duchovných správcov, palicovali ich a usmrcovali.10 
V rokoch 1706 – 1772 Rabča spolu s Polhorou a Sihelným cirkevne patrili do farnosti v Rabčiciach. Prvým farárom v Rabči bol od roku 1772 Mikuláš Sadecký a pôsobil tu do roku 1796. Z Rabčíc presťahoval do Rabče faru aj so svojím rechtorom a učiteľom Gondom.
Urbár z roku 1624 znamenal pre obyvateľov Rabče stratu výhod súvisiacich so strážením pohraničia. Predpísané poddanské povinnosti zaradili dedinu na úroveň ostatných sedliackych obcí. V tomto čase bolo v Rabči obývaných šesť ralí. O šoltýsku sa delil Martin Klepeň Rabčanský a Janek Ramzík. Mali mlyn a z lúk zviezli asi 20 vozov sena. Sedliackych ralí bolo päť: 1. Gembušova, polovicu mal Vojtek Gembuš a po štvrťke Matej Gembuš a Marek Gembuš. 2. Odelgova, polovicu mal Jakub Odelga a po štvrťke Ondrej Vylupek a Petro Šary. 3. Ramzíkova, polovicu mal Michal Ramzík a po štvrťke Gregor Klimašík a Vavrek Knap. 4. Novákova, polovicu mal Bartek Nováčik a po štvrťke Kubo Nováčik mladší a Kubo Nováčik starší. V roku 1626 bola táto raľa opustená. 5. Krúpova, polovicu mal Martin Krúpa a polovicu Bratek Chojda.
Po roku 1715 sa zmenili niektoré názvy ralí podľa nových užívateľov. Pôvodný názov mala Odlegova, ostatné sa nazývali Barnasova, Zeláskova, Michaľákova a Gorutova. Sedliaci vysievali asi 5 lukien obilia a výnosy sena z lúk boli na 2 – 3 vozy z jednej sedliackej rale. Sedliaci odovzdávali panstvu od každej rale 4 baranov, desiatok od oviec, košarísk, od šindľov, dávali na valachov, každý sedliak dával po 3 plte, od rale dávali 1 teľa, 15 sliepok, 5 husí, 50 vajec, 5 jarabíc, 5 kún, 24 pstruhov, jeden korec ovsa. Povinní boli povstať v zbroji, opravovať zámok a dávať dary. Desiatok dávali aj farárovi podľa kanonickej vezitácie. Medzi naturáliami dávali namiesto obilia holbu masla, lebo výnosy obilia boli v neúrodnom rabčianskom chotári slabé.
Po zaľudnení podbeskydských dedín poddaní pociťovali nedostatok pasienkov pre chov hospodárskych zvierat. Sťažovali sa na obyvateľov Bobrova a Ústia, ktorí “na ich poľany číhajú a k svojim holiam pripojiť sa ich usilujú a so svojím statkom chodia vypásať tieto poľany a pasienky.” 11. Vo sviatok sv. Vavrinca roku 1662 sa zišiel zástupca panstva Ján Revický so zástupcami dedín: Jánom Rabčanským, Jurajom Lokčanským, Jurajom Klinovským, Ondrejom Námestovským a Jašekom Slovíkom, aby poriešili vlečúci sa chotárny spor. Podľa chotárnej listiny z roku 1608 sporné miesta patrili Rabči. Svedkovia vypovedali, že pri založení Rabčíc v roku 1661 Juraj Thurzo daroval tieto poľany obyvateľom Rabčíc. Gróf Štefan Tőkőly rozhodol zachovať thurzovskú donáciu a v roku 1662 vydal listinu, v ktorej sporné poľany dostali Rabčice.
Susedské chotáre spory tým neskončili. Richtár z Rabče Martin Ramza žiadal v roku 1690 na Oravskom zámku potvrdiť chotárnu listinu z roku 1608. 12 Gróf Juraj Erdődy poslal na revíziu hraničných kopcov do Rabče Jána Gillányho, Jána Okoličányho a Štefana Hrabovského, potom potvrdil Rabčanom chotárnu listinu z roku 1608.
Oravské panstvo riešilo nedostatok pastvín v dedinách prenájom panských lesov, aby sa dôchodky z nich neznižovali. Nájomnú zmluvu uzatvárali obidve strany zvyčajne na tri roky za dohodnutý poplatok. Tieto zmluvy sú cenným heraldickým prameňom, lebo obecný richtár ich potvrdzoval pečaťou a pečatidlo sa zachovalo len v ojedinelých prípadoch. Rabča mala vo svojom znaku vrch, z ktorého vyrastali tri ihličnaté stromy. Po obvode bol kruhopis “SIGILLUM POSS. STARA RAPCSA.” Podobne Rabčice mali vo svojom znaku tri ihličnaté stromy vyrastajúce z dvojvršia. Obecnú pečať opatroval richtár.
Do zavedenia tereziánskeho urbáru v roku 1774 boli v obci dediční richtári z rodov Ramza, Klepeň a Rabčanský (Lazar Rabčanský, Ján Ramza, Ján Ramzík, Martin Klepeň, Michal Rabčanský, Martin Ramza, Ján Kanačík, Ján Rabčanský, Mikuláš Rabčanský, Martin Rabčanský). Tereziánsky urbár zrušil systém dedičných richtárov a zaviedol systém každoročne volených richtárov. Volebné právo mali len gazdovia platiaci dane a samozrejme najčastejšie volili kandidáta spomedzi najbohatších občanov v obci. Za Rakúsko‑uhorskej monarchie (1774 – 1918) sa v richtárskej funkcii vystriedali: Matej Piták, Martin Rabčanský (1777), Mikuláš Piták, Martin Galgaňák, Štefan Piták, Martin Kovalčík zvaný Miškovjak (1797 – 1800), Juraj Heretik (1800 – 1808), Pavol Kozák, Juraj Rabčanský zvaný Gleťák (1818 – 1821), Juraj Heretik (1822 – 1824), Ondrej Piták, Juraj Heretik (1828 –1835), Matej Belkotiak, Martin Oršuliak, Ondrej Pilarčík (1847 – 1857), Matej Gluch, Jozef Haňulák, Jozef Kumor, Ján Staš, Ján Šurin, Jozef Jagnešák, Jozef Paoaľský (1873), Ján Kabáč (1890), Jozef Ratica, Ignác Jagnešák, Ivan Tarčák, Pavol Labudiak, Pavol Kudjak.13
Ramzovci boli richtármi v 17. storočí. Pravdepodobne sa z obce vysťahovali, lebo o Martinovi, poslednom richtárovi z tohto rodu v roku 1690, sa tradovala povesť, ktorú starí Rabčičania i dnes poznajú. Ján Kecera ju zaznamenal v kronike farnosti takto: “Keď bol istý Ranďa (Ramža!) šoltýsom, bola za neho veľká bieda, hlad, daň nevládal pozbierať, nechal obec tak a vybral sa do Slavónie. V Podzámku páni ho zastavili, osloviac ho: – Ranďa, kde idete? Povedal svoje, na čo mu povedali, aby sa vrátil a že daň bude odpustená.” 14
Richtár bol zodpovedný za vyberanie naturálnych dávok a peňažných daní pre Oravské panstvo i župu. Vyberal ich po dedine štvrťročne a pomáhali mu štyria prísažní, boženíci. Richtár mal na starosti aj verejný poriadok v obci, bezpečnosť, súdil susedské spory a dohliadal na poľné práce. Na jeho pokyn sa sialo, sadilo, pásol dobytok, kosilo, žalo, kopalo atď. Výhodou pre obec bol richtár – dobrý hospodár, ktorý rozumel rastlinnej i živočíšnej výrobe.
V druhej polovici 17. storočia po kuruckých vojnách poskytovala Rabča smutný obraz. Dedina spustla. V roku 1672 tu bolo obývaných len päť sedliackych usadlostí. V októbri roku 1683 dedinu vydrancovali Litovské vojská. Ešte v roku 1686 boli v Rabči obrábané len dve usadlosti a niekoľko “pozostalých obyvateľov bolo tak biednych, že nemali nijaký majetok. Obec ležala pri kráľovskej ceste a postihovali ju časté pochody, ktoré boli veľmi škodlivé.”
K hospodárskemu oživeniu a utíchnutiu náboženských bojov došlo za Erdődyovcov. Oravské dediny sa opäť zaľudnili a vzmáhali. V roku 1715 žilo v Rabči 240 obyvateľov, ktorí v chotári klčovali lesné porasty a zúrodňovali pôdu. Do zavedenia tereziánskeho urbáru bolo v obci osem ralí, z toho tri šoltýske (Pitákova, Dolnia šoltýska, Hornia šoltýska) a päť sedliackych (Hornia, Želáskova, Michaľákova, Dolnia a Odelgova). Počet obyvateľov do roku 1778 stúpol na 829. V obci boli dva múčne mlyny a štyria tkáči. Rabčania rozšírili pestovanie ľanu, obec si však udržala dobytkársky charakter. Medzi hlavné zamestnanie patrilo drevorubačstvo a spracovanie dreva. 
Význam Rabče v 18. storočí dokladá aj založenie farnosti v tejto obci v roku 1772. Drevená kaplnka v Rabči bola už v roku 1658. Kostol v obci začali obyvatelia stavať v roku 1768 a slúžil do roku 1929. V roku 1771 postavili farskú budovu a v nasledujúcom roku sa Rabča stala “z vôle patróna Oravského panstva a nariadenia cirkevnej vrchnosti matkocirkvou s filiálkami Oravská Polhora, Rabčice, Sihelné”.
Prvým duchovným správcom bol Mikuláš Sadecký, ktorý tu pôsobil od 16. decembra 1772 do 24. júna 1796. Nasledovali: Ján Dvorský (1796 – 1806), Pavol Vitkay (1806), Mikuláš Zboja (1806 – 1829), Pavol Basista (1829 – 1830), Ján Drengubjak (1830 – 1834), Jozef Kohút (1834 – 1835), Ignác Matkovčík (1835 – 1873), Mikuláš Lacko (1873 – 1879), Anton Florek (1878 – 1897), Jozef Matúška (1897), Jozef Murdžák (1897 – 1927), Ján Pienčák (1927), Ján Kecera (1927 – 1951).15 
Ján Drengubiak (1781 – 1850) bol vynikajúci maliar a ľudový rezbár. Z Rabče odišiel do Galície. V Krakove maľoval kostol a spadol a na následky zranenia zomrel. Mikuláš Lacko bol literárne činný.
V roku 1851 tu pôsobil ako kaplán Jozef Kohúth, významný literárny historik. Bol členom Oravskej učenej spoločnosti, výboru Matice slovenskej a zaoberal sa jazykovedou. Anton Florek (1836 – 1897) pracoval v Muzeálnej spoločnosti a publikoval príspevky v Katolíckych novinách. Jozef Murdžák (1848 – 1927), podporovateľ kandidáta na poslanca Ferka Syčáka, priateľ P. O. Hviezdoslava, písal básne o živote a práci roľníkov a vytvoril základinu pre podporu chudobných študentov z hornej Oravy. Z Rabče pochádzal Mikuláš Kristofčák (1816 – 1886), odchovanec viedenského Pázmanea a šíriteľ bernolákovských osvietenských myšlienok. Rodák Dr. Ján Brišák (1904 – 1978) bol kňazom, prekladateľom a profesorom na Učiteľskom ústave v Spišskej Novej Vsi. 16 (Podrobnejšie v kapitole Náboženský život). 
Začiatky školy v Rabči spadajú do roku 1772. Prvým rechtorom bol Ondrej Gonda, vyučoval na fare a po súkromných domoch žiakov z Rabče, Polhory a Sihelného. Druhým učiteľom bol v rokoch 1792 – 1838 Jozef Stankovič, ktorý začal zbierku na postavenie školskej budovy. Podľa dohody zo dňa 9. apríla 1838 učiteľ dostával za každého žiaka jeden florén od obcí drevo na kúrenie a “zôsyp” obilia od rodičov.17
Prvú školskú budovu v hornej Rabči v roku 1842 za učiteľovania Jána Bugalu. V roku 1857 richtári Ondrej Pilarčík z Rabče, Ján Pienčák z Polhory a Ignác Gesinják zo Sihelného spísali s učiteľom zmluvu, podľa ktorej mu obce vyplácali ročný plat 120 florénov (Rabča 45 florénov, Polhora 45 florénov, Sihelné 30 florénov) namiesto jedného floréna za jedného žiaka. Obce sa zaviazali dávať šesť siah mäkkého dreva na kúrenie a zôsyp – dávku masla, zemiakov, žita, sena a slamy. Učiteľ dostával odmenu aj za službu organistu, za spievanie pri pohreboch, písanie ohlášok a drobnú odmenu zo základiny Nikolaja Zboju na podporu učiteľstva a z ofier. V spomenutom roku navštevovalo školu 180 žiakov; z Rabče 46 chlapcov a 20 dievčat; z Oravskej Polhory 45 chlapcov a 14 dievčat; zo Sihelného 31 chlapcov a 24 dievčat. Vyučovalo sa každý deň dve hodiny dopoludnia a tri hodiny popoludní v slovenskom jazyku. Náboženstvo vyučoval po dve hodiny v stredu a v sobotu miestny duchovný. Ďalej je o škole zaznamenané: “Dom školný, dom obecný, patrí obci Rabča, Polhora a Sihelné. V škole sa nachodí jedna učebná chyža, ktorá je pre toľko detí nedostatočná.” Prvá školská budova v Rabči teda slúžila aj pre potreby tamojšieho Obecného úradu.
Deti z Polhory a Sihelného chodili do Rabče až do roku 1878. V Polhore postavili prvý školskú budovu v roku 1872 a druhú po požiari v roku 1904. 
Druhú školskú budovu v hornej Rabči postavili v roku 1884. Učiteľom bol v tom období Jozef Bugala a richtárom v obci Ján Kabáč. Škola slúžila do roku 1935. V rokoch 1893 – 1915 vyučoval Anton Vojtaššák, po ňom nastúpila Mária Pospíšilová (len nakrátko) a Pavol Labudjak, rabčiansky richtár.
V dolnej časti obce bola škola zriadená za richtára Jána Kabáča a vtedajšieho farára Antona Floreka v roku 1878. Prvým učiteľom v tejto škole bol pravdepodobne tunajší rodák, kvalifikovaný učiteľ a poštmajster Ján Tarčák. Býval v škole a neskôr vo svojom dome vedľa školy, kde bola pôvodne pošta. 
Počas prvej svetovej vojny krátky čas tu pôsobila Mária Pospíšilová a do roku 1920 Pavol Labudjak. V školskom roku 1930 – 1931 tu bola zriadená druhá postupná trieda. V priebehu dvadsiatych a tridsiatych rokov sa tu vystriedalo viac učiteľov. 
V Štátnom oblastnom archíve v Bytči je zachovaný cenný súpis domov bývalého námestovského okresu z rokov 1821-1828. O Rabči je zaznamenané, že na troch šoltýskych a piatich sedliackych raliach hospodárilo 295 gazdov a v obci boli len dvaja želiari bez pôdy, ale s vlastným domom. V dedine bolo 168 domov, všetky drevené, z toho 77 % dvojpriestorových, 11 % jednopriestorových, ostatné boli troj- a štvorpriestorové. 11 domov bolo na spadnutie, traja gazdovia predčasom vyhoreli a domy si ešte nepostavili. 31 gazdov, ktorí vlastnili pôdu, nemali však v chotári žiadne stavby a bývali u niektorého príslušníka rodiny. 
Demografický vývoj v rokoch 1828 – 1910 uvádzame v tabuľke:
roky			1828	1869	1880	1890	1900	1910
počet obyvateľov	1542	1347	1375	1481	1460	1446
počet domov	      	269		291	308	312	313 

Pokles obyvateľov spôsobili morové epidémie a vysťahovalectvo. V roku 1833 zomrelo na mor 145 ľudí. Hladomor v roku 1847 si vyžiadal 517 ľudských životov. Silné cholerové epidémie boli aj v rokoch 1866 a 1873.
Poddanstvo bolo zrušené v roku 1848, ale Rabčania sa vykupovali z poddaných povinností až do 70. rokov. Urbárnu dohodu uzavreli dňa 29. októbra 1872. Podľa nej patril k 79 urbárskym raliam lesný majetok o rozlohe 93,9815 ha v lokalitách Gajka (Hájka) a Subovka. Rozprestieral sa na úpätí Beskýd v nadmorskej výške 830 metrov. Od severu hraničil s poľnohospodárskymi majetkami roľníkov Sihelného, od východu s roličkami Rabčanov, od juhu s majetkami podielnikov spolku bývalých urbarialistov Klina a od západu s roličkami roľníkov Oravského Veselého. Hlavnou drevinou bol smrek (93 %), 7 % porastov tvorila jedľa.
Do roku 1889 obhospodarovali les bez plánu, poriadku a prebierkam nevenovali pozornosť. V spomenutom roku si dali schváliť prvý hospodársky plán lesa.18
Z pôvodných 79 podielnikov sa do roku 1932 počet zvýšil na 115 so 455 hlasmi. Zastúpenie mali rodiny: Adamčík, Labudiak, Šurín, Ďurčák, Tyrol, Kozák, Brandys, Bartkovjak, Maťuga, Zeman, Kudjak, Jagnešák, Žitniak, Martinkovič, Michaljak, Jagelka, Svetlošák, Popieráčik, Kovalčík, Uram, Briš, Revaj, Oselský, Domin, Sroka, Ratica, Pikoš, Piták, Djubašák, Kuľka, Gonšor, Randjak, Gnidjak, Samek, Kudlanjak, Bedrich, Madleňák, Vajdečka, Chutnjak, Iskerka, Pajčík, Pniaček, Korman, Vargončík, Zbonjak, Barnas, Buška, Joštiak, Fernyžák, Brišák, Kovalíček, Zeliak, Oršulák, Koniarčík, Šimurdjak, Kalfas, Gužiniak, Somsedík, Majerčík, Pienčák, Harbut, Budzek, Timek, Motyka, Klenčák, Finik, Jadvidziak, Dobierka, Barnas, Garaj, Vnenčák, Kobiljak, Jašák, Gluch,, Kekeljak, Kvasniak.
Spolok bývalých urbarialistov výrazne ovplyvňoval hospodársky život v obci. Na čele spolku stál predseda volený valným zhromaždením. Viedol rokovania, staral sa o poriadok, vyhlasoval uznesenia, overoval zápisnice, dozeral na lesného gazdu, kontroloval činnosť pokladníka, s ostatnými členmi zhotovoval lesný hospodársky plán, dohliadal na činnosť horára, lesných hájnikov, vybavoval korešpondenciu spolku, preveroval kupcov dreva a nájomcov lesov. Vo funkcii predsedov spolku bývalých urbarialistov v Rabči sa vystriedali Ján Šurín Ferleta, Ján Kozák, Anton Adamčík, Jozef Korman, Martin Maťuga a ďalší. 
Výbor spolku (predseda, lesný gazda, pokladník, zapisovateľ) zostavoval program valných zhromaždení, pripravoval záležitosti, o ktorých sa uznášalo, podával návrhy, podľa podielov vyruboval spoločné výlohy, rozdeľoval čistý dôchodok a lesné úžitky, určoval obchodnú cenu dreva a podmienky predaja, zaisťoval predaj a prenájom lesov a plnil uznesenia valného zhromaždenia. 
Lesný gazda evidoval hraničné kopce spoločného lesného územia, dohliadal, aby hájnici a horár plnili svoje povinnosti, pri miestnych pojednávaniach sprevádzal úradníkov z Lesného úradu, najímal robotníkov, zaisťoval pracovné nástroje, zadeľoval prácu v lese, zúčtovával vykonané práce, dohliadal na činnosť podielnikov v lese. Pokladník prijímal platby, príspevky, vyplácal peniaze, viedol všetky účtovné doklady, evidoval peňažné podiely, lehoty platieb, výdavky a sledoval stav úveru. Podielnici lesa, členovia spolku hlasovali na valných hromadách, ale nie rovnostársky. Počet hlasov závisel od veľkosti podielu. Majetní podielnici mali napríklad 7-11 hlasov, chudobní sa museli spojiť traja, štyria, aby mali jeden hlas.
Väčšina lesov v rabčianskom chotári patrila Oravskému komposesorátu v Oravskom Podzámku. Podľa rozdelenia oravských lesov z roku 1775 zo šiestich správnych dištriktov patrila Rabča do šiesteho polhorského dištriktu s ďalšími 18 obcami. Dištrikt sa delil na revíry a oddelenia. Rabča ich mala 72. Išlo o hole, háje a hôrky. Hojnosť dreva panstvu umožňovala výstavbu píl, ktoré potom dávalo do prenájmu. Takáto píla v rabčianskom obvode bola už v 18. storočí v Polhore. Rabčania sa zamestnávali pri ťažbe dreva ako drevorubači, ženy s väčšími deťmi pri výsadbe a ochrane lesných kultúr. Lesná správa Oravského komposesorátu prenajímala pílu v Oravskej Polhore rôznym firmám, ktoré tu zamestnávali 20-300 sezónnych robotníkov z Rabče a Polhory. Napríklad v roku 1876 prenajal Alexander Popper z Viedne. Po vzniku Československej republiky bol nájomcom Eduard Pick a za Slovenského štátu firma Lichestein. 
V rokoch prvej svetovej vojny (1914 – 1918) sa v obci žilo ťažko. Chlapi museli narukovať a na drobných hospodárstvach živorili ženy s deťmi. Biedu a nedostatok zvyšovali pravidelné rekvirácie dobytka, sena a slamy pre armádu. V ľuďoch narastal pocit krivdy, nespravodlivosti a hnevu, ktorý v jeseni roku 1918 vyústil do živelného rabovania židovských obchodov. V Rabči to postihlo krčmára Morica Zeidlera, obchodníka Mrovca Lelentála a vtedajšieho notára Michala Bohuckého, ktorý v nočných hodinách musel pred rozhnevanými ľuďmi aj s rodinou utiecť cez Trhovnicu do Rabčíc. V tom čase boli vyrabované a zdemolované aj polhorské kúpele Slaná Voda. V októbri toho istého roku v Rabči prepukla epidémia “španielky” – chrípky s vysokými horúčkami. Ľudia ležali po domoch bez pomoci a liekov. Vtedy zomrel aj učiteľ z dolnej školy Ján Tarčák. V prvej svetovej vojne len z Rabče padlo na bojiskách 42 chlapov, z Rabčíc 72 a z Oravskej Polhory až 80 chlapov. 
Ján Korman Gobor, priamy účastník tejto vojny, spísal zoznam všetkých padlých z Rabče: Anton Adamčík, Ján Bartkoviak, Jozef Belkoťák, Jozef Brišák Zmučka, Ján Ďubašák, Martin Ďubašák, Ondrej Ferleťák, Ignác Gužík, Anton Ignaťák, Jozef Ignaťák, Ignác Franek Iskierka, Jozef Jaššák, Ignác Jašica, Ignác Kekeľák, Ignác Korman, Jozef Kovalíček, Jozef Kurek, Anton Kuľka, Anton Maťuga, Anton Miklušák, Jozef Motyka, Pavol Motyka, Ignác Pňaček, Anton Poraďák, Anton Ratica Šurinkin, Anton Ratica Ignacov, Anton Ratica Jozefov, Anton Skurčák, Ján Svitek, Jozef Šimurdiak, Anton Šopík, Jozef Šurinčík, Jozef Tarčák, Martin Tarčák, Pavol Šurinčík, Jozef Turaník, Jozef Vorčák, Jozef Zboňák, Jozef Zeman, Jozef Žitniak.
Viacerí vojaci z Rabče padli počas prvej svetovej vojny do zajatia. Boli to Ján Iskierka (vo Francúzku), Ján Zboroň (v Taliansku), Anton Brišák, Anton Kekeľák, Štefan Pilarčík, Karol Tropek, Anton Vajdečka, Jozef Vnenčák (Rusko) Anton Brišák a Jozef Vnenčák sa vrátili zo Sibíre až koncom roka 1920. Z Vladivostoku do Marseille cestovali loďou 49 dní. Štefan Pilarčík sa z ruského zajatia vrátil cez USA. Anton Vajdečka sa liečil vo Varšave. Jozef Pilarčík z Grúňa bol jedným z účastníkov kragujevackej vzbury. Odsúdený bol do väzenia.
V auguste 1917 boli z veže rabčianskeho kostola zrekvirované dva zvony (12‑centový URBAN z roku 1806 a 4‑centový zvon JOZEF z roku 1748). Zostal len stredný zvon MICHAL a cengalka, ktorú (podľa zápisu v obecnej kronike) ukryl Juraj Kvasniak v studni. Zvony pod vojenskou eskortou odviezol na koňoch do Tvrdošína Štefan Somsedík. V obci zavládol smútok. Obyvatelia sa so zvonmi lúčili plačom. Ešte pred zhodením z veže všetky zvony zazvonili aj pre tých, ktorí sa už z vojny nevrátili.
Roky prvej svetovej vojny vytvorili v obci veľmi ťažkú situáciu. Prejavil sa nedostatok základných životných potrieb. Zlá zdravotná situácia v obci sa nezlepšila ani v 20. rokoch. Následkom nedostatočnej výživy a slabej hygieny bola rozšírená pľúcna tuberkulóza. Zomierala na ňu tretina detí do jedného roka života. Notársky úrad, okresný úrad i Červený kríž vyvíjali úsilie na založenie zdravotnej stanice a poradne pre matky s deťmi v Rabči. Obvod (Rabča, Oravská Polhora a Sihelné) mal vyše 5000 obyvateľov, z toho 1200 detí do 5 rokov. Pôrodnosť tu bola najvyššia na Orave. Rodičky boli odkázané len na nekvalifikované babice. Lekárska starostlivosť chýbala aj školským deťom. Obmedzovala sa len na očkovanie proti kiahňam a záškrtu. Bežne sa vyskytovali epidémie osýpok, trachom, rozšírené boli askaridy (hlísty) a u dospelých struma. Pre nedostatok finančných prostriedkov sa v roku 1929 v Rabči nepodarilo otvoriť zdravotnú stanicu, ale obvodný notár Július Fodor pokračoval vo svojom úsilí aj v ďalších rokoch. Dňa 13. augusta 1932 bola zriadená zdravotná stanica a dňa 16. augusta toho istého roku poradňa pre matky s deťmi. Každý utorok prichádzala do obce štátna obvodná lekárka Alžbeta Kunfalviová – Rybošová so sestričkou a pomáhali chudobným. Jej hlásenia a záznamy o zdravotnej situácii v obci nám dnes pripadajú až neskutočné:
“Tunajšie obyvateľstvo len vo výnimočných prípadoch vyhľadáva lekárske ošetrenie, zatajuje infekčne chorých zo strachu pred izoláciou. Majú strach pred výstražnou červenou ceduľou na dome pripevnenou, ktorá zabraňuje styk so spoluobčanmi. Rozšírené je pitie denaturovaného liehu. Dosť je rozšírená tuberkulóza následkom nedostatočnej výživy a zlých hygienických bytových pomerov. Pitná voda sa získava zo studien a potokov. Mastičkárstvo a fušerstvo je veľmi rozšírené, hlavne v odbore pôrodníckom. Obec Oravská Polhora a Sihelné nemajú cintoríny. Vysokú úmrtnosť kojencov spôsobuje pľúcna tuberkulóza a vrodená slabosť.”19

roky				1919	1920	1921	1924	1930	1934
počet narodených		107	112	151	173	197	183
počet zomretých do 1 roka	 29	 25	 31	 41	 34	 89

Dňa 20. marca 1932 pod vedením Jána Keceru v Rabči vznikla miestna odbočka podporného spolku Karita, ktorá svoju činnosť zamerala na zdravotnú osvetu, najmä na prednášky a besedy o škodlivosti alkoholizmu. Miestna odbočka Červeného kríža bola založená dňa 12. mája 1934 Jánom Kecerom, Júliusom Fodorom a Emilom Gazdíkom. Mala 40 členov.
Demografický vývoj v rokoch 1920 – 1950 ukazuje tabuľka:

roky			1920	1930	1940	1944	1948	1950
počet obyvateľov	1380	1517	1847	1848	1890	1955
počet domov		311	332	340	340	358	365

Zástavba popri hlavnej hradskej spôsobila že dedina bola dlhá 5,5 km. Z 340 domov len 60 malo komín, ostatné drevenice boli bez komína. Celková rozloha chotára Rabče predstavovala 2516 ha.
Po vzniku Okresnej starostlivosti o mládež pod vedením Ferka Skyčáka sa značne zlepšila starostlivosť o deti a žiakov. Tento podporný spolok poriadal stravovacie a ošacovacie akcie pre žiakov na obecných školách. A veru boli veľmi potrebné hlavne v rokoch veľkej hospodárskej krízy (1930 – 1934). Práca v lesoch sa zastavila, lebo nebol odbyt dreva, nepracovalo sa ani na píle v Polhore a vysťahovalcov za prácou nezamestnali ani vo francúzskych a belgických baniach či v Amerike.
Ešte pred prvou svetovou vojnou odišiel do Ameriky Ján Bartkoviak, Mária Andrejkovičová, Karolína Tropková. Po vojne sa tam odsťahoval Karol Tropek, Ignác Kumor, Pavol Ignaťák a ďalší. V rokoch 1929 – 1930 v belgických baniach našli prácu: Ignác Piták Hakos, Pavol Miklušák, Pavol Šurinčík, Anton Korman Pukalík. Do Juhoslávie sa odsťahoval Jozef Adamčík s manželkou Antóniou. Štatistický prehľad v sledovaných rokoch ukazuje počet vydaných vysťahovaleckých pasov pre Rabčanov. Od roku 1939 chodili na sezónne práce do Nemecka.20

roky			1924	1926	1927	1928	1929	1936	1939
počet vydaných	   6	   1	   2	   6	   -	   2	  28
vysťah. pasov

V uvedenom roku pracovalo 13 obyvateľov v baniach, 8 na stavbách ciest, 6 na stavbe železničnej trate a 1 v poľnohospodárstve.
V prvej polovici 20. storočia väčšinu občanov nachádzala obživu v poľnohospodárstve, drevorubačstve, povozníctve. Aj z toho dôvodu každý gazda vlastnil kone. Živnosťami sa nezaoberalo veľa obyvateľov: Ján Ratica, tesár; Ján Ratičák, tesár; Jozef Piták, kováč; Jozef Oselský, kováč; Ján Cvoliga, obuvník; Anton Presenžňák, obuvník; Leo Bloch, pekár; Žigmund Steinitz, hostinský a obchodník s drevom; Jozef Adamčík, hostinský, trafikant a obchodník so zmiešaným tovarom; Emil Gazdík, hostinský a obchodník so zmiešaným tovarom; Viktor Sahúľ, hostinský a obchodník; Anton Brišák, trafikant; Jozef Kalfas, mlynár; Anton Gužík, cestár; Ján Gužík, mlynár; Jozef Lovaštík, mlynár; Ján Dekan, mlynár; Pavol Ratica, obchodník s drevom; Jozef Tvarožek, mlátenie obilia; Rudolf Jančo, mlátenie obilia; Pavol Jaššák, kováč; Jozef Revaj, kováč; Ján Luscon, obchodník so zmiešaným tovarom.21
Výstavba v obci medzi dvoma vojnami bola poznačená nedostatkom finančných prostriedkov i stavebných materiálov. Okrem každodennej povinnej údržby ciest a mostov Rabčania svojpomocne pristavili kostol, postavili novú školskú budovu a farský úrad. 
Obcou viedli vicinálne cesty do Sihelného, Rabčíc a Oravského Veselého (hlavná terajšia cesta bola postavená v prvej polovici 19. storočia). Pre obyvateľov to znamenalo každoročnú povinnosť udržiavať zjazdnosť týchto ciest. “Poriadky” (tak sa nazývali verejné práce na cestách) boli povinné pre každého dospelého občana. Nosili hŕbky skália a štrku a vyrovnávali materiálom povrch cesty. Asfaltovanie ciest na Orave začalo až v roku 1939 a v Rabči v roku 1941. Nebezpečné boli jarné prívalové vody z topiaceho sa snehu alebo augustové či jesenné dažde, ktoré často zničili celé úseky ciest. Obec zamestnávala cestára, avšak cesty poškodené živlom museli opravovať všetci. Povodeň dňa 31. júla 1926 poškodila most na potoku Bystrá a hrozilo jeho zrútenie. Po vytrvalých dažďoch v dňoch 16. – 18. júla 1934 sa potok Bystrá rozvodnil, prívaly vody strhli lavice, poškodili piliere veľkého mosta a podomleli brehy. Veľa škôd často narobila aj Polhoranka, a preto o regulovanie jej brehov sa usilovala obecná rada od roku 1931.22
V roku 1927 prišiel do Rabče kanonik Ján Kecera, plný elánu, ambiciózny, podnikavý. Pôsobil tu do konca svojho života (1951). Vo voľbách v roku 1931 kandidoval za Hlinkovu ľudovú stranu, ktorá voľby vyhrala. V rokoch 1932 – 1934 bol aj starostom obce. Za svoju prácu dosiahol Ján Kecera uznanie od Andreja Hlinku, biskupa Jána Vojtaššáka a Ignáca Grebáča-Orlova. Rabčianske odpustky vo sviatok Navštívenia Panny Márie boli veľkolepé a zúčastňovali sa ich významné osobnosti. Ján Kecera hneď po svojom príchode do Rabče sa usiloval o rekonštrukciu a rozšírenie kostola, ktorý už veriacim (4200 z troch obcí) priestorovo nevyhovoval. Prístavbu realizoval staviteľ Eduard Ormay z Levoče v rokoch 1929 – 1930 podľa projektu architekta Harminca.
Druhou celoobecnou stavebnou akciou v Rabči bola výstava cirkevnej školskej budovy. Od roku 1929 boli dve triedy, ale vyučovalo sa striedavo, lebo nebolo vhodnej učebnej miestnosti. Počet žiakov rástol a v roku 1923 zriadili aj tretiu triedu. Umiestnili ju dočasne v dome Ignáca Domína. Výstavbu školy pravidelne prejednávalo obecné zastupiteľstvo od roku 1927, ale poslanci sa dlho nerozhodli pre množstvo návrhov. Niektorí navrhovali kúpiť starú krčmu od Morica Seidlera a prestavať ju na dvojtriedku. Znalci tento návrh zamietli. Ďalší návrh zohľadňoval veľkú dĺžku dediny. Predpokladal dve školské jednotriedne budovy pri kostole a na Adamovke.
Rozhodnutie urýchlila až hrozba tretieho vládneho napomenutia – zrušenia existujúcej cirkevnej školy a jej poštátnenie. Školskú budovu postavila stavebná firma Adalberta Diamanta v rokoch 1934 – 1935. Pri škole bolo vybudované aj ihrisko, byt pre učiteľa s gazdovskými stavbami a nachádzala sa tam aj malá záhradka. Materiálne na výstavbu prispel aj spolok bývalých urbarialistov, Oravský komposesorát a farský úrad daroval pozemok (4 kat. jutrá). 
V rokoch 1922 – 1948 tu vyučoval F. Gogolák, M. Buznová, M. Danková, E. Petruláková, J. Gruska, M. Krušinská, M. Matkovčíková, A. Bodorík, J. Petrulák, A. Beňušová, M. Rohanová, F. Kavala, M. Tyrolová, H. Cibulková, J. Gűrtlerová.

Štatistický prehľad o škole v rokoch 1922 – 1946:
školský rok	počet		počet			počet			zväzky 
tried		učiteľov 		žiakov 			v knižnici
1922/23	1		1			130			
1929/30	3		2			139			60
1930/31	4		4			234			48
1931/32	4		4			258			28
1932/33	5		5			280			58
1933/34	5		5			290			54
1934/35	5		5			310			64
1935/36	6		6			309			57
1936/37	6		6			331			125
1937/38	6		6			416			169
1938/39	6		7			501			166
1947/48	10		6			460			55

Dňa 25. septembra 1935 zaviedli na poštu a notársky úrad telefón (od roku 1860 sa pošta nachádzala v Oravskej Polhore a slúžila aj pre Rabču, Sihelné a Rabčice).
V roku 1941 za farárovania Jána Keceru postavili obyvatelia Rabče novú budovu farského úradu. 
Ako už bolo uvedené, väčšina obyvateľov Rabče sa živila prácou v poľnohospodárstve. Úrody však bývali malé. Dôvody boli známe: zaostalý trojpoľný spôsob obrábania políčok, nedostatok kvalitnej pôdy, vysoká nadmorská výška a drsné klimatické podmienky. Neraz úrodu zničil živel skôr, ako dozrela.
 Početné záznamy o tom máme v cirkevnej kronike i v hláseniach obvodného notára. Dňa 26. augusta 1927 úrodu na poliach zničil ľadovec. Dňa 30. novembra 1931 obvodný notár zhodnotil poľnohospodársky rok nasledovne: 
„Tunajší obvod pozostávajúci zo štyroch obcí má celkovú plochu 25 000 katastrálnych jutár, z toho je 9700 k. j. oráčiny, 1370 k. j. lúk, 3 k. j. záhrad, 1922 k. j. pasienkov a 11 722 k. j. lesov. Z výmery oráčiny sa asi 700 k. j. neobrába pre vysokú zamokrenosť pôdy a planú plochu, kde sa hnoj vyviesť nedá a škodia jarné a jesenné dažde. Tieto pozemky je škoda orať. Vo všeobecnosti je úroda na ornej pôde nasledovná: z každých 10 k. j. sa zaseje 3 k. j. ovsa, 2 k. j. jačmeňa, 2 k. j. ďateliny, 2 k. j. zemiakov a na 1 k. j. kŕmiva repa (burbundia) s kapustou. Pri tomto pomere dáva ovos 1 – 4 krát, jačmeň 2 – 5 krát, ďatelina na každom jutre krmiva a zemiaky 25 metrov. Tento pomer je tu stály. U každého gazdu iný pomer závisí od vzdialenosti plochy k príbytku od obhospodarovania a od množstva pohnojenia dobytčím a umelým hnojivom. Rok 1931 bol neobyčajne suchý a od 30. augusta zas intenzívne pršalo. Dažde a skoré mrazy zničili úrodu. Oproti predošlým rokom bolo slamy 50 %, z toho polovica zhnila a nedala sa použiť ani na kŕmenie ani ako stelivo. Následkom trvajúcej hospodárskej krízy i nedostatku krmu obyvatelia predávali dobytok veľmi lacno 200 – 300 Kčs za kus. Podobne bolo aj so senom. Seno následkom suchoty nenarástlo, mládzu vypásli, lebo pre dažde sa vôbec nedala sušiť. Úroda ďateliny bola 50 %-ná. Jedine zemiaky sa urodili toho roku 1930, ale niektorí vykopali skôr, potom im tretina nedozretých v pivnici zhnila a museli ju znovu preberať. Tým, čo kopali neskoršie pre sústavné dažde, tretina zemiakov zhnila na poli, lebo v roku 1931 do 30. novembra deväťkrát napadol sneh. Úroda zemiakov bola 12 metrov z 1 k. j. z ktorých každopádne do jari určité množstvo zhnije. Následkom zlej úrody musia roľníci nakúpiť polovicu jarného siatia. Roľníkom priťažila aj stagnácia drevoobchodu, následkom krízy, lebo si nemohli zarobiť pri furmankách ani ručnej práci v hore a nemajúc zárobku, nemohli nakúpiť zvyčajné množstvo umelého hnojiva, čo malo za následok aj tohoročnú špatnú úrodu.24
Dňa 8. júla 1932 po sparnom popoludní (33 °C) sa strhla prudká búrka s víchricou a ľadovcom. Krúpy ako orechy alebo kuracie vajcia padali a vybili ”pol chotára”. Roľníci najviac postihnutých obcí (Rabča, Rabčice, Zubrohlava, Trstená) prišli o úrodu obilia. Rok 1934 bol veľmi zvláštny. Apríl neobyčajne teplý, v niektorých dňoch 30 °C, máj studený, najmä po 15. prišla taká zima, že zemiaky trikrát vymrzli. Leto bolo daždivé, jeseň pekná a 20. novembra napadol sneh. V roku 1936 bola pre časté dažde veľmi slabá úroda zemiakov. Mrazy sa vyskytli už v auguste. Strach roľníkov pred živlami a túžbu po ochrane pred nimi vyjadrovalo aj umiestnenie sôch sv. Donáta a sv. Floriána, patrónov proti búrke, bleskom a ohňu nad vchodom do kostola. Štatistický prehľad o živočíšnej výrobe uvádzame v tabuľke: 

rok		kone	hov. 	kozy	ovce	ošíp.	sliep-	husi
			doby-				ky
			tok

1926 		193	570	1	23	135	903	66
1932		170	687	2	38	189	1000	300
1933		162	668	2	56	167	1800	300
1936		164	883	18	74	271	2512	75
1940		189	1031	2	57	425	1500	30
1941		198	945	2	67	336	1300	50
1942		193	858	2	62	316	1500	10	
1943		194	942	2	101	263	520	20

V uvedených rokoch sa v obci chovali aj kačice, a to v rozmedzí 10 až 75 kusov ročne a od roku 1940 aj morky 5 – 14 kusov ročne. V štyridsiatych rokoch sa rozšíril chov domácich králikov. V priemere chovali 200 – 300 kusov ročne. V obci sa darilo včelárstvu, ktoré predstavovalo 65 – 75 úľov. Kvalitný horský med dodával Jozef Korman, Žigmund Steinitz, Emil Gazdík, Florián Gogolák, Ján Michaľák, Ľudovít Bedrich, Anton Kozák, Jozef Kudjak, Jozef Štrempek a Ján Kecera. Dňa 16. mája 1932 založili Včelársky spolok.
Hospodársky spolok ”Roľnícku besedu” si obyvatelia Rabče založili v roku 1935. Spolok organizoval poučné prednášky pre roľníkov a rôznu podpornú pomoc v čase potreby. Z ostatných spolkov bol aktívny hlavne dobrovoľný hasičský spolok. V roku 1926 ho založil Ján Mihaľák, Anton Martinkovič, Pavol Labudjak a Jozef Kozák. Spolok mal 30 členov a ešte v tom roku zasahovali pri hasení usadlosti Jána Komina Kempuláka. Našťastie v Rabči nebolo veľa požiarov.
Aj počas prvej ČSR stáli na čele obce richtári. Boli to: Ivan Tarčák, Pavol Kudiak, Pavol Labudiak, Ján Kecera a opäť Pavol Kudiak. 
Obvodnými notármi boli Eugen Buzna, Mirosla Lukan, Július Fodor, Július Jakubeczky a Jozef Országh.
Vojnový požiar pocítili Rabčania už dňa 1. septembra 1939. Tento deň zostal v pamäti občanov. Nemecké vojsko postupovalo hore Oravou k poľským hraniciam. V chotári Rabče sa zrútilo nemecké lietadlo. Vznikom Slovenského štátu sa zmenil aj politický systém. Vedúcou stranou bola Hlinkova slovenská ľudová strana. Všetky ostatné politické stany boli zakázané. 
Funkcia richtára sa zmenila na vládneho komisára. Do roku 1941 túto funkciu vykonával Pavol Kudiak a po ňom Ján Labudiak. Na mieste obvodného notára sa po Jozefovi Országhovi vystriedal Alexander Palko a František Štefanovič.
Vzhľadom na vojnové pomery musel byť povinne zabezpečovaný výcvik občanov v civilnej a protipožiarnej ochrane. Vo večerných a nočných hodinách sa museli na domoch zatemňovať okná. 
Neobyčajne tuhá bola zima štyridsiateho roku. Teploty dosahovali -40 °C. Ešte 18. februára bolo -30 °C, snehu vyše plota a snehové fujavice.
V rokoch druhej svetovej vojny sa prejavoval nedostatok múky, mäsa, mydla, kože a iných potrieb. Ľudia boli odkázaní na pomocné štátne stravovacie akcie a obilné prídely. Nezamestnanosť sa riešila náborom robotníkov na práce do vtedajšieho Nemecka. Nahovoriť sa nechali: Ignác Piták Hakos, Anton Kempuliak, Ján Poľovčík, Vendelín Šimurdiak, Jozef Jagnešák, Pavol Miklušák. Pracovali na území niekdajšieho Rakúska. Natrvalo tam zostal Jozef Jagnešák a Anton Kempuliak.
Vplyvom vojny sa citeľne zhoršilo postavenie drobných roľníkov. Nedostatok umelých hnojív, kvalitnejších osív a živelné pohromy znižovali výnosy. Napríklad rok 1942 bol veľmi suchý, horúčavy spôsobili premnoženie húseníc a nebolo kapusty. Ďalší rok 1943 s horúcim letom a neobyčajne daždivou jeseňou priniesol neúrodu zemiakov.
V roku 1942 sa začala veľká tragédia občanov židovského pôvodu. Začiatkom apríla boli rodiny Steinitzovcov a Blochovcov úradne upozornené, aby svoje deti pripravili na cestu. O niekoľko dní boli deti odvezené na stanicu do Tvrdošína. Nik vtedy ešte netušil, aké tragédie sa chystajú. Dňa 6. mája 1942 je v kronike zaznačené: ”Všetkých židov pobrali, kde nikto nevie. Dňa 9. mája na verejnej dražbe predali ich majetok”.
Odtransportovaní boli: Zigmund Steinitz s manželkou a sestrou Linkou, Leon Bloch s maželkou Zelmou. Len lekár MUDr. Július Špitzer tajne zmizol. Ostatných prestarlých občanov  židovského pôvodu fašisti pobrali v auguste 1944 a postrieľali.
V centre pozornosti vtedajších bezpečnostných orgánov boli aj členovia niektorých zakázaných strán. Domové prehliadky urobili u Štefana Pitáka a Jozefa Lubasa. Pred súd sa pre výroky zamerané proti Hitlerovi dostal Ján Pilarčík.
Niekoľko obyvateľov obce sa zúčastnilo bojov v Rusku. Tu padol poručík Anton Kudiak a Anton Pacholský. Zajať sa nechal Štefan Zboroň a Ján Kvasniak a Anton Jagnešák. Po pobyte v zajateckom tábore a po výcviku sa Štefan Zboroň a Ján Kvasniak stali členmi 2. paradesantnej brigády, určenej na pomoc SNP (aj sa ho zúčastnili). Anton Jagnešák sa stal príslušníkom 1. čsl. armádneho zboru a zúčastnil sa oslobodzovacích bojov vtedajšieho ZSSR. Padol 17. septembra 1944 v dedinke Siena medzi Krosnom a Sanokom počas prvých bojov o Duklu.
Ján Kvasniak a Štefan Zboroň sa začiatkom septembra zúčastnili oslobodzovacích bojov pri Sanoku. Od Krosna odleteli do povstania 12. okt´bra 1944. Ján Kvasniak padol pri Dúbrave do zajatia. Po úteku z koncentračného tábora pri Nitre sa opäť pripojil k partizánom a bojoval na myjavských kopaniciach, kde pri Košariskách bol ťažko ranený. Tam sa dočkal oslobodenia.
Odpor ľudí aj v obci proti vojne neustále narastal. Obyvatelia Rabče pomáhali utečencom zo zajateckých a koncentračných táborov a tiež príslušníkom partizánskych oddielov, ktorí sa ukrývali v okolí Babej hory a Piľska. Potravinami a šatstvom ruských zajatcov zásoboval Ján Pilarčík. Jozef Miklušák na Žabinci sa staral a aj vystrojil päťčlennú skupinu ruských partizánov. Spolu s Pavlom Šurinčíkom ich odprevádzali do Rabčíc, odkiaľ pokračovali do Poľska. Sprievodcov partizánskych skupín robili aj: Jozef Mihaliak, Jozef Grobarčík, Florián Kvasniak a ďalší. V ilegálnom hnutí pomáhali Karol Galaboš a Florián Gogolák.
Florián Gogolák bol poverený zostavením revolučného národného výboru. Poverenie prijal od Štefana Trstenského z Tvrdošína, ktorý organizoval revolučné národné výbory na hornej Orave. Predsedom tajného národného výboru sa stal obchodník Emil Gazdík, ktorý s Jozefom Tvarožkom mali na starosti zásobovanie partizánov. Tajomníkom bol učiteľ Mikuláš Vujčík.
V chotári obce sa však pohybovali aj bandy zlodejov, ktorí prichádzali z poľskej strany. Ale obyvatelia ich čoskoro rozlíšili od skutočných partizánov.
V prvej polovici augusta 1944 prišiel z poľského okupovaného územia do Babej hory početný dobre vyzbrojený oddiel sovietskych partizánov pod vedením P. S. Tichonova. O existencii tohto oddielu vedelo Ústredie štátnej bezpečnosti zo služobného hlásenia pohraničnej finančnej stráže v Rabčiciach. Žandári vyšetrovali obyvateľov. Po vyhlásení Slovenského národného povstania sa oddiel Tichonova presunul do zázrivských hôr do okolia Lučivnej. 
Mobilizácia dňa 29. augusta 1944 spôsobila v Rabči veľký rozruch. Chlapi sa na vozoch odviezli do Dolného Kubína. Nemci dňa 31. augusta odzbrojili finančnú stráž v Oravskej Polhore a usadili sa v ich kasárňach. Veliteľstvo si zriadili u Tyrola v strede obce. Dňa 3. septembra sa povstalci v čele s poručíkom Alojzom Žuffom stretli v boji s fašistami na hornom konci Rabče smerom na Slanú Vodu. Prestrelky trvali asi dve hodiny a padol vojak Dulík z Tvrdošína. Nemci ustúpili k hranici. Povstalci dostali správu, že od Námestova postupuje na Rabču nemecká posila, preto sa stiahli. Situácia sa zhoršovala a stala sa tak neprehľadnou, že Nemci od Oravskej Polhory strieľali na svoje tanky prichádzajúce od Námestova. Navzájom si spôsobili straty a zabili si aj veliteľa.
Rabča bola medzi prvými hornooravskými obcami, ktorú obsadili Nemci. Občania zažili chvíle ozajstnej hrôzy, lebo nasledovali rázie po domoch a drancovanie. Podozrivých odvliekli na vyšetrovanie až do Sliezska. V obci sa nenašiel človek, ktorý by zrádzal, alebo pomáhal Nemcom. V tom čase vtedajší kronikár Ján Kecera vo farskej kronike napísal: ”Obyvatelia sú úplne vyrabovaní. Nemci stále berú, čo vidia, na nič nehľadia. Ľud ich preklína. Kŕmiť nieto čím. Nebude čo zasiať”. Na inom mieste píše: ”Ľudia plačú, zúfajú si. Lepšie sú v lesoch všetky divé zveri, v pekle všetci čerti a diabli ako všetky nemecké rasy. Nešťastná hodina, keď sa Slovensko s Nemcami spojilo!”
Najväčším nešťastím obyvateľov bolo, že nemecké vojská sa sťahovali z Poľska cez Rabču. Od polovice januára 1945 sa ustavične presúvali prúdy rozbitej nemeckej armády, keďže cesta cez Krakov na západ bola pre nich nemožná. Počas ústupov zobrali Nemci v Rabči všetky kone, ošípané, obilie na 80 % a roľníci zachránili len tie vozy, ktoré ukryli v horách. Zo spomienok súčasníkov vieme, že Nemci brali mladších chlapov a odvliekli ich. Mnohí sa preto skrývali v horách.
Najťažšie chvíle začala Rabča prežívať koncom januára 1945. Ustupujúce nemecké vojsko zaujalo obranné postavenie aj v obci (ťažšie delostrelectvo malo postavenie blízko domov).
V noci z 31. januára na 1. februára sa začalo bojovať v priestore medzi Veľkou Lipnicou a Rabčicami. Jednotky Sovietskej armády sa postupne približovali k chate Slaná Voda. V tejto časti Oravy sa oslobodzovacie boje zastavili, frontová línia sa pohybovala deväť týždňov a utrpenie ľudu bolo hrozné.
Najväčšie hrôzy vojny zažívali aj obyvatelia Rabče 6. februára, keď paľba z diel aj z Rabče neprestávala po celý deň i noc. Ohnivé záblesky, ťažké detonácie a následné veľké požiare na celom poľskom úseku až po Bialsko vzbudzovali paniku, strach a zúfalstvo. Ľudia sa poukrývali do pivníc. Po domoch vojaci uskutočňovali rozsiahle razie. Jednu z nich zorganizovali vo včasných ranných hodinách 18. februára, kedy zajali 50 chlapov. Zhromaždili ich vo dvore Jozefa Oselského a odtiaľ eskortovali do Dolného Kubína, Martina a inde. Počas cesty sa niektorým podarilo utiecť. Starších zaradili do pracovných oddielov a odviedli na nútené práce do Talianska. Tam sa dostal Ján Ratica, Jozef Korman, Ján Jaššák Randiak, Jozef Šurin Popieráčik a Ján Kudiak. Iných transportovali do táborov v Nemecku – Ignáca Randiaka, Jozefa Bedricha, Jozefa Vajdečku, Ľudovíta Adamčíka, Jána a Antona Prisenžniaka. Počas bombardovania transportu zahynul Ľudovít Adamčík. Zo skupiny chlapov zhromaždených v martinských kasárňach zahynul pri výbuchu granátu Jozef Garaj, Jozef Iskierka. Ranení bol Ján Chutniak, Jozef Ratičák, Anton Šurin, Jozef Šurin Popieráčik, Ignác Kudiak oslepol na jedno oko a Pavol Buška úplne stratil zrak. 
5. februára 1945 zajalo NKVD Jozefa Gužíka, ktorý vykonával výpomocnú službu u pohraničnej stráže vo Veľkej Lipnici. Bol odvlečený do zajateckého tábora v ZSSR (na Sibír).
Razie sa v Rabči opakovali 4. a 7. marca, avšak pre opatrnosť obyvateľov takmer bezvýsledne.
Nemci sa v tomto období pripravovali na ťažké obranné boje. 15. marca hlavné nemecké jednotky vystriedali maďarskí vojaci.
Tvrdá zima, ktorá vládla počas februára, sa nezmiernila ani v marci, ba prišli fujavice. Medzi bojujúcimi stranami sa občas strhli prestrelky, ktorých obeťou sa stala aj útulňa na Babej hore.
Druhá polovica marca sa zdala byť pokojnejšia. Snehu postupne ubúdalo, potoky a rieky sa napĺňali kalnou vodou. Zdanlivé ticho však bolo predzvesťou skorých bojov.
28. marca začala od 4. hodiny veľká delostrelecká paľba v blízkosti Trstenej. V ten deň nemecké veliteľstvo nariadilo obciam Rabča, Polhora a Sihelné odviesť do Tvrdošína 320 kusov dobytka.
29. marca bolo v plameňoch Ústie, Slanica, Liesek a 30. marca po urputných bojoch horela aj Trstená. Boje sa presúvali k Bobrovu. 
1. apríla vo Veľkonočnú nedeľu sa vo večerných hodinách streľba približovala k Rabči. V noci bol zničený most cez Polhoranku do Sihelného.
2. apríla 1945 v ranných hodinách začala delostrelecká paľba. Maďarskí a nemeckí vojaci utekali z dediny. Ešte v tento deň prišli do Rabče sovietski vojaci a na druhý deň pokračovali smerom na Námestovo.		

O B E C  P O  R O K U   1 9 4 5

1945 – 1948 
So vzďaľovaním frontu v apríli 1945 sa aj obyvatelia Rabče postupne vymanili z prežívaného strachu a v očakávaní ďalšieho vývoja sa púšťali do práce.
Nie všetci sa však dožili slobody. Krátko pred oslobodením obce zahynul pri manipulácii s granátom Jozef Sviderka Morgoš a v jednej z pivníc bol smrteľne zranený Jozef Buška Mareňák. Domov sa nevrátil ani Anton Jagnešák, ktorý zahynul na začiatku bojov o Duklu. Pochovaný je na Ukrajine.
Tragický osud postihol aj Židov. V Rabči v minulosti žilo 6 rodín. Niektorí obec opustili po udalostiach v roku 1918. Krutý bol rok 1942, keď Židov z obce odvliekli do koncentračných táborov. Tieto útrapy prežila len Eržika Steinitzová, ktorá sa v máji 1945 vrátila z Oswienčimu. Tých, čo sa skrývali, Nemci pochytali a zavraždili ešte v roku 1944.26
Po prechode frontu miestni občania pochovali telá troch Nemcov a jedného maďarského vojaka, ktoré našli pri ceste do Rabčíc.
I keď Rabča nebola vojnovými udalosťami postihnutá do takej miery ako niektoré iné obce, veľkou stratou (okrem škôd na kostole, fare a hornej kaplnke) bolo však aj odvedenie koní, dobytka aj s poľnoproduktami.
Správy obce sa od 11. apríla 1945 ujal revolučný národný výbor. Jeho predsedom sa stal Eugen Buzna, podpredsedom Štefan Piták a členmi: Ján Pilarčík, Ján Tarčák, Ján Šurin, Jozef Tarčák, Mária Skurconiaková, Mária Pilarčíková, František Zboňák, Florián Kvasniak, Jozef Vajdečka, Ondrej Dobierka, Ján Kováč, Václav Kubelka, Ján Kovalíček, Jozef Piták Pajtas, Anton Adamčík, Jozef Žitniak, Pavol Šurinčík, Jozef Lovaštík, Jozef Lubas, Anton Pilarčík, Ján Korman.
Miestny národný výbor v Rabči stál pred nesmierne ťažkými úlohami. Predovšetkým bolo potrebné organizovať zásobovanie Sovietskej armády a hlavne vlastných obyvateľov.
Pre ilustráciu budeme citovať z dokumentu z tej doby. V správe ONV z 24. 5. 1945 sa môžeme dočítať: ”Zásobovacie pomery v okrese námestovskom sú veľmi kritické a skoro polovica obyvateľov má naprostý nedostatok akýchkoľvek zásob, takže viac rodín už hladuje.”27
Pre nedostatok koní a osiva boli v Rabči vážne problémy so zakladaním novej úrody.
Prudko sa šírili aj nákazlivé choroby a zvyšovala sa úmrtnosť detí.
Sprievodným javom týchto pomerov bol čierny obchod. Situáciu sťažovalo zlé telefonické spojenie s obcami. Motorové vozidlá nemohli jazdiť pre absolútny nedostatok pohonných hmôt a železničné spojenie v okrese neexistovalo. Po čiastočnej obnove cestnej siete dovážali potravinové články povozníci na konských povozoch až z okolia Topoľčian, Hlohovca, Levíc a Trnavy. Podieľala sa na tom aj časť povozníkov z Rabče.
Veľmi zložitá bola situácia v starostlivosti o zdravie občanov. Prejavil sa nedostatok lekárov. Vtedajší okres Námestovo mal 32 tis. obyvateľov a len jedného lekára v Námestove. Úplne bez lekárov zostali obidva vtedajšie zdravotné obvody v Rabči a Zákamennom. Jediná lekáreň v Námestove bola pri bojových operáciách úplne zničená. Hlavne šírenie epidémie brušného týfusu si vynútilo zriadenie epidemickej nemocnice. Počet postelí však už pri jej zriadení nepostačoval. Mimoriadnu pozornosť Orave venovala Komisia pre pomoc vojnou postihnutým krajom pri Úrade predsedníctva vlády. Okrem priamej finančnej pomoci bolo najbiednejším obyvateľom prideľované šatstvo, potraviny od UNRY a deti umiestňovali v ozdravovniach.
V roku 1946 sa podarilo dobudovať a dať do užívania most cez Polhoranku, ktorý Nemci zničili 2. apríla 1945. Vybudovaná bola aj nová požiarna zbrojnica. O rok neskôr bol opravený kostol, fara a horná kaplnka.
Od roku 1946 sa zlepšilo spojenie obce s Námestovom a tým aj s ostatnými časťami Oravy či Slovenska. Na linke Oravská Polhora – Námestovo začal premávať autobus.
Pomerne pokojné pomery v obci v tomto období narušovali krádeže dobytka, koní i inventáru ľuďmi, ktorí prichádzali z poľského územia.
V rokoch 1945 – 1948 sa vo vedení i zložení MNV v Rabči uskutočnilo niekoľko zmien. Ešte v septembri 1945 sa predsedom stal Štefan Piták. Nové zmeny nastali po voľbách 26. mája 1946, v ktorých Demokratická strana získala 713 hlasov, Komunistická strana 94 hlasov a Strana práce a slobody 7 hlasov. Predsedom MNV sa stal Ján Labudiak a podpredsedami Ján Mihaliak a Štefan Piták.

1948 – 1989

Správa obce
Po udalostiach vo vtedajšej Československej republike v roku 1948 došlo aj v Rabči k zmenám v správe obce. 6. marca 1948 bol založený Miestny akčný výbor Národného frontu v Rabči. Predsedom sa stal Ján Kovalíček, podpredsedom Pavol Koňarčík a tajomníkom František Štefkovič. Zmena nastala v zložení MNV. Predsedom sa stal Ján Ratica, podpredsedom Ján Šurín, referentmi Ferdinand Adamčík, Ján Kvasniak, Jozef Grobarčík, Eugen Buzna a Mária Skurconiaková. Okrem nich boli členmi MNV: Pavol Miklušák, Ján Kudjak, Florián Kvasniak, Jozef Žitniak, František Zboňák, Štefan Piták Mokoš, Ján Korman, Matej Palider, Jána Ferletiak, Ondrej Dobierka, Jozef Šurin, Ján Vajdečka, Jozef Ratičák, Pavol Prisenžniak, Pavol Koňarčík, Pavol Buška, Ján Kováč. Miestny národný výbor v Rabči mal sídlo v budove bývalého notárskeho úradu na hornom konci obce.
Aj v rokoch 1948 – 1989 sa obec rozvíjala predovšetkým vďaka obetavosti funkcionárov MNV a ochote občanov priložiť ruku k dielu.
Vo voľbách v roku 1960 bol do funkcie predsedu zvolený Pavol Šurin, podpredsedom sa stal Ignác Randiak a tajomníkom Ján Maťuga. Za poslancov boli zvolení: Ján Kvasniak, Vendelín Domin, Rudolf Jančo, Mária Skurconiaková, Janka Labudová, Milan Kudjak, Eugen Buzna, Ľudovít Pikoš, František Zboňák, Ján Garaj, Štefan Piták Mokoš, Jozef Jagnešák, Ján Jagnešák, Anton Sivka, Jozef Popieračík, Pavol Kobyliak, Martin Cvoliga, Anton Jašák, Jozef Labudiak, Pavol Koňarčík, Ignác Žilák, Ondrej Dobierka, Jozef Kozák.28
Po voľbách v roku 1964 sa na prvom Plenárnom zasadaní MNV v Rabči zišli poslanci: Janka Labudová, Pavol Šurin, Ján Garaj, Štefan Kudjak, Ján Jašák, Eugen Buzna, Ľudovít Pikoš, Ján Maťuga, Ignác Randiak, Anton Žitniak, Štefan Gužík, Anton Adamčík, Ján Jagnešák, Vendelín Domin, Jozef Tyrol, Anton Sivka, Jozef Honjak, Ján Kvasniak, Jozef Popieračík, Mária Skurconiaková, Pavlína Cvoligová, Anna Huráková, Martin Cvoliga, Jozef Labudiak, Anton Jaššák, Ján Pilarčík, Rudolf Jančo, Vladimír Mihaliak, Pavol Koňarčík, Štefan Piták, Jozef Jagnešák, Ján Genzor, Ondrej Dobierka. Predsedom MNV sa opäť stal Pavol Šurin a tajomníkom Ján Maťuga. Zriadené boli komisie: poľnohospodárska, pre školstvo a kultúru, sociálneho zabezpečenia, finančno – plánovacia, pre ochranu verejného poriadku a pre výstavbu. V roku 1969 bol utvorený Obvodný úrad MNV v Rabči pre obce Sihelné, Rabčice, Oravská Polhora a Rabča. Jeho vedúcim sa stal Jozef Koleják a pracoval tu aj Ján Maťuga. Tajomníkom MNV v Rabči sa stal Ignác Randiak. Po voľbách v roku 1971 sa predsedom MNV stal Ján Maťuga a tajomníkom Pavol Šurin. Za poslancov boli zvolení: Ignác Randiak, Ľudovít Pikoš, Ján Kvasniak, Vendelín Labudiak, Jozef Štetiar, Ján Prisenžniak, Janka Labudová, Ján Garaj, Štefan Kudjak, Eugen Buzna, Anton Žitniak, Štefan Gužík, Anton Adamčík, Ján Jagnešák, Vendelín Domin, Jozef Tyrol, Anton Slivka, Jozef Hopják, Jozef Popieračík, Mária Skurconiaková, Pavlína Cvoligová, Anna Huráková, Martin Cvoliga, Jozef Labudiak, Anton Jašák, Ján Pilarčík, Rudolf Jančo, Vladimír Mihaliak, Janka Belkotiaková, Štefan Piták, Jozef Jagnešák, Ján Genzor a Ondrej Dobierka.
Nové voľby sa uskutočnili v roku 1976. Predsedom sa stal opäť Ján Maťuga, podpredsedom Ľudovít Pikoš a tajomníkom Pavol Šurin. Na poslanecké miesta boli zvolení: Štefan Kudjak, Vendelín Jagelka, Jozef Tvarožek, Anna Skočíková, Jozef Wartiak, Vendelín Labudiak, Mária Kormanová, Libuša Raticová, Ján Jašák, Jozef Ratičák, Mária Pilarčíková, Štefan Gužík, Július Kubasák, Ján Jagnešák, Janka Dominová, Pavlína Oselská, Ján Kvasniak, Ján Belkotiak, Mária Šurinová, Pavlína Cvoligová, Ján Pilarčík, Vladimír Mihaliak, Janka Belkotiaková, Dušan Piták, Miroslav Žitniak, Ján Garaj.
V roku 1979 sa uskutočnila doplňovacia voľba. Poslancami sa stal Milan Turác a Pavol Mladý. Výraznejšie zmeny v zložení MNV v Rabči nenastali ani po voľbách v roku 1981.
Funkciu predsedu aj naďalej vykonával Ján Maťuga, funkciu podpredsedu Július Kubasák a funkciu tajomníka vykonával Pavol Šurín. Novými poslancami sa stali: Ján Bolibruch, Anton Gabriel, Miroslav Jagnešák, Ján Pienčák, Milan Turác.
9. 12. 1985 sa dožil 60 rokov predseda MNV Ján Maťuga a zároveň odišiel do dôchodku. Novým predsedom sa s účinnosťou od 1. 1. 1986 stal Jozef Ratičák, ktorý zahynul pri autonehode 11. 6. 1986.
V roku 1986 sa uskutočnili nové voľby do národných výborov. Do funkcie predsedu MNV bol zvolený Dušan Piták, podpredsedom sa opäť stal Július Kubasák a tajomníkom Pavol Šurin.
Za poslancov boli väčšinou zvolení obyvatelia obce, ktorí túto prácu už vykonávali aj v predchádzajúcom období a problémy obce dôverne poznali: Mária Kormanová, Pavol Šurin, Libuša Raticová, Štefan Kudjak, Milan Turác, Jozef Iskierka, Ľudovít Pikoš, Ján Maťuga, Anna Vnenčáková, Mária Jagnešáková, Pavol Mladý, Dušan Piták, Július Kubasák, Jolana Miklušáková, Božena Hadárová, Jozef Ratičák, Mária Pilarčíková, Vladimír Revaj, Elena Vajdečková, Paulína Oselská, Ing. Dušan Kudjak, František Prisenžniak, Ing. František Cubinek, Ľudmila Ptačinová, Anton Gabriel, Anna Skočíková, Vendelín Jagelka, Ján Pilarčík, Vladimír Mihaliak, Ján Chromek, Ján Vnenčák, Peter Žitniak, Ján Pienčák, Dušan Ratica.
V roku 1987 došlo k zmene vo funkcii tajomníka MNV. Pavol Šurin sa dožil 60 rokov a odišiel do dôchodku. Na jeho miesto bol zvolený Dušan Ratica.
Podobne, ako všetky oblasti nášho života, aj zloženie MNV v Rabči ovplyvnili udalosti, ktoré sa udiali v roku 1989. O tom píšeme na inom mieste.

Výstavba obce
Po roku 1945, ale hlavne od začiatku päťdesiatych rokov začala obec výraznejšie meniť svoj vzhľad. Najviac to ovplyvňovala výstavba rodinných domov. Ak v roku 1945 bolo v Rabči 6 murovaných domov, v roku 1963 zo 479 domov bolo už 218 murovaných. Tento trend pokračoval aj v ďalších desaťročiach. Nové domy sa väčšinou stavali z pálených tehál alebo kvadier a pokrývané boli cementovou škridlou. eternitom a pozinkovaným plechom. V niektorých rokoch bolo 20 – 26 záujemcov o výstavbu rodinných domov. Pridelené limity však umožňovali vydanie menšieho počtu stavebných povolení.
V rokoch 1945 – 1950 vyrábal cementovú škridlu v Rabči Václav Kubelka.
Rozsiahla výstavba rodinných domov si vyžiadala rozvoj niektorých remesiel. Vyhľadávaní boli murári, tesári, stolári i obkladači a dláždiči, atď..
Lepšie zárobkové možnosti ovplyvňovali aj zariadenie a celkovú vybavenosť rodinných domov. Priaznivo k tomu prispelo aj zavedenie elektrického prúdu v rokoch 1951 – 1953. Primárna sieť bola vedená od Zubrohlavy pozdĺž obce. Sekundárne rozvody po obci napájali z troch transformátorov. Kolaudácia sa uskutočnila 23. marca 1953. Bez elektrického prúdu ešte zostalo 12 domov (pripojené a kolaudované v roku 1957).
Obyvatelia obce sa veľmi rýchlo naučili využívať elektrický prúd nielen na svietenie, ale aj na uľahčenie namáhavých prác pri hospodárstve. Každoročne narastal počet rôznych spotrebičov. Už v roku 1963 tu bolo 283 rádioprijímačov, 22 televízorov, 30 chladničiek, takmer v každej domácnosti bola žehlička a v každej tretej domácnosti práčka. Začiatkom 70-tych rokov boli postavené dva nové transformátory, urobená rekonštrukcia celej sekundárnej siete a domových prípojok. Zavedením elektrického prúdu sa vytvorili podmienky aj na vybudovanie verejného osvetlenia (v roku 1968 prerobené na výbojkové) a začiatkom 60-tych rokov (1961, na Grúni 1963) sa uskutočnila montáž vedenia obecného rozhlasu. Do jeho výstavby rôzne oznamy pre obyvateľov vyhlasoval richtár vždy v nedeľu po bohoslužbách pred kostolom na targovisku.
Centrum obce sa v minulosti nachádzalo na hornom konci. Tu bol postavený kostol, fara, škola budova notárskeho úradu (neskôr slúžila MNV) i zriadené cintoríny. V objekte Emila Gazdíka (bývalého majiteľa obchodu a krčmy) sa zriadila predajňa domácich potrieb a samoobsluha s potravinami. V roku 1948 bol v tejto časti postavený drevený školský pavilón, ktorý od roku 1962 slúžil pre potreby osvetovej besedy, knižnice a holičstva. V roku 1957 JEDNOTA postavila pri hlavnej ceste pekáreň. 
Menšie stredisko sa v minulosti sformovalo aj v dolnej časti obce. V súkromnom dome bývalej poštárky Margity Buznovej rod. Tarčákovej bola od roku 1929 umiestnená pošta. Tu sa nachádzala aj drevená budova školy, postavená v minulom storočí. Od roku 1962 slúžila pre kultúrne účely dolnej časti obce. 
Významné centrum obce sa postupne formovalo v časti Gaceľ pri križovatke ciest do Rabčíc.
Od roku 1952 sa tu nachádzali sklady umelých hnojív, ktoré slúžili štyrom obciam.29
V polovici päťdesiatych rokov tu bola postavená prízemná budova zdravotníckeho strediska s bytom pre lekára a v roku 1974 ukončená stavba trojobvodového zdravotného strediska. Rozvoj tejto časti obce výrazne ovplyvnila výstavba školských budov. Veľkou udalosťou bolo začatie vyučovania v novej 14-triednej dvojposchodovej budove ZDŠ v školskom roku 1962/63. Ďalšou výstavbou, terénnymi úpravami a výsadbou kríkov a stromov sa vytvoril školský areál. Pre učiteľov tu boli postavené bytovky. 
V rokoch 1961 – 1962 bol v časti Gaceľ vybudovaný obchodný dom s reštauráciou. Zaslúžil sa o to A. Cvoliga a A. Adamčík.
Ústrednou budovou sa v tejto časti obce stal kultúrny dom s priestormi MNV, neskôr obecného úradu. Výstavba kultúrneho domu sa zaradila aj medzi najväčšie stavebné akcie v obci a bola spojená s množstvom problémov. Spôsobila ich hlavne spodná voda. Nadzemná časť zvýšilo aj finančné náklady. S jeho výstavbou sa začalo v októbri 1974 a otvorený bol 29. decembra 1979.
Veľká pozornosť sa v obci venovala obnove a výstavbe ciest.
Až do roku 1940 boli všetky cesty prašné vrátane niekdajšej kráľovskej cesty, ktorú starší občania volali csárka. Táto cesta bola vyasfaltovaná v roku 1946. Následná jej väčšia údržba sa uskutočnila v roku 1961.
Odbočky do Rabčíc a Sihelného boli vyasfaltované v roku 1963 (železobetónový most cez Polhoranku do Sihelného bol postavený v roku 1961).
Veľkou stavebnou akciou bola v prvej polovici 70-tych rokov výstavba mosta v dolnej časti obce, spojená s prekládkou cesty i úpravou brehov. Uvedená stavba významne ovplyvnila aj výzor obce.
Nemalú pozornosť si vyžadovali aj cesty, ktoré boli v správe MNV. V polovici päťdesiatych rokov sa stavala cesta na Grúň. Dokončená bola v roku 1962.
Na dolnom konci obce si občania svojpomocne postavili drevený most cez Polhoranku, ktorý kúpili v Slanici. V roku 1964 tento most spevňovali železnými traverzami. V roku 1963 sa na zasadaní rady MNV konštatovalo, že cesty a mosty v obci sú vo veľmi zlom stave.30
Na základe prijatého uznesenia sa spracoval postup a určila dôležitosť prác na jednotlivých cestách a mostoch. Na obecné cesty sa navážal štrk, podľa finančných možností sa neskôr asfaltovali a dobudovávali k novým domom.
Veľkým problémom zamestnávajúcim MNV i jednotlivcov bolo zabezpečenie pitnej vody pre obyvateľov. Kde to bolo možné, si obyvatelia budovali vodovod svojpomocne. Rozsiahla výstavba a celkovo zvýšená potreba vody si v druhej polovici šesťdesiatych rokov vyžiadala výstavbu riadneho vodovodu. Ani tým sa však nedostatok pitnej vody trvale nevyriešil a bolo potrebné začať s výstavbou celoobecného veľkokapacitného vodovodu. Jeho prvá etapa bola dokončená v roku 1974. 
Nedostatok pitnej vody spôsoboval problémy v Rabči aj v ďalších desaťročiach. V roku 1983, ktorý bol veľmi suchý, sa začali sledovať pramene Zimná voda. Pre malú výdatnosť sa však od zachytenia týchto prameňov upustilo a začali sa sledovať pramene z Babej hory – Palkoče. Už v roku 1984 sa začalo s prípravnými prácami na ich zachytenie a 13. 12. 1986 bola do obce dovedená voda. Kolaudácia 1. etapy (druhého obecného vodovodu) sa uskutočnila 22. septembra 1987. Zachytené boli pramene a vybudovaná trasa v dĺžke 4100 m v ťažkom teréne v nadmorskej výške 1262 m. Vďaka Miestnej prevádzke pri MNV v Rabči, jej vedúcemu a veľkej pomoci obyvateľov obce sa v priebehu dvoch týždňov podarilo uložiť potrubie v dĺžke 7,5 km. V ďalšej výstavbe sa pokračovalo v nasledujúcich rokoch.
Práce na vodojeme v Oravskej Polhore boli ukončené v roku 1985.
Rozvoj všetkých oblastí života v obci si vyžiadal aj výstavbu iných prepotrebných zariadení: materských škôl, obchodov, ihriska, šatní, lyžiarskeho vleku, lanových lavíc, garáže pre cisternové auto. Oplotený bol cintorín a postavená márnica, budovali sa pešníky, parkovisko, autobusové čakárne, regulovali sa rieky, atď..
Na mnohých prácach sa podieľala Miestna prevádzka pri MNV v Rabči. Jej pracovníci preukázali svoju zručnosť aj pri náročných rekonštrukciách objektov Oravskej galérie i mnohých iných organizácií.

POĽNOHOSPODÁRSTVO
 Aj po roku 1945 zostalo poľnohospodárstvo spojené s chovom hospodárskych zvierat hlavným zdrojom obživy väčšiny obyvateľov obce.
Rozloha chotára činila 2517,73 ha (v roku 1963). Na ornú pôdu pripadalo 1160,96 ha, na lúky 216,57 ha, na pasienky 117,62 ha. Neplodné plochy mali rozlohu 67,10 ha, zastavaná plocha 45,43 ha, vodná plocha 62,79 ha, pod cestami 37,24 ha pôdy a záhradky pri domoch zaberali plochu 3 ha. Súkromné lesy sa rozprestierali na ploche 756,37 ha a štátne lesy na ploche 93, 97 ha pôdy (Hájka). Chotár sa skladal zo 7 ralí, ktoré niesli mená Dolnosedliacka, Odelgova, Michaljakova, Gacelova, Pitákova, Záleskova, Hornosedliacka. Rale sa chotárom tiahli v smere juhozápad – severovýchod, priečne voči hlavnej ceste a rieke Polhoranke. Prvú časť tvorili rale na ľavej strane a druhú časť na pravej strane rieky. Rale sa členili na šnúry, polšnúry a menšie diely. Aj tieto mali svoje názvy. Šnúry boli merané po 20, 30, 40, 60, 80 siah. Miestni obyvatelia ich nazývali dvadsiatka, tridsiatka, dve tridsiatky, štyridsiatka, dve štyridsiatky.
Z plodín sa pestoval hlavne ovos, jačmeň, žito, zemiaky, ľan, krmoviny, kapusta, burgyňa, hrach a zelenina predovšetkým v záhradkách pri domoch. Choval sa hovädzí dobytok, hlavne kravy, takmer v každej domácnosti ošípané. Rozšírený bol aj chov oviec, kôz, koní, sliepok husí a kačíc. Ich počet sa menil.
K 31. 12. 1963 roľníci v Rabči chovali 1530 kusov hovädzieho dobytka, z toho 780 kusov kráv. Ošípaných chovali 640 kusov, oviec 72 kusov, koní 171 kusov, kôz 14 kusov, 4200 sliepok, 185 husí a 62 kačíc.31
V roku 1965 to bolo napríklad: 1462 kusov hovädzieho dobytka, 181 koní, 7368 sliepok a husí až 1530 kusov. V roku 1968 stavy mierne poklesli a v ďalších rokoch sa udržali na približne rovnakej úrovni. 
Od roku 1948 sa roľníci museli podieľať na verejnom zásobovaní – povinné dodávky. Prostredníctvom MNV ich organizovali Okresné a obvodné nákupné poľnohospodárske podniky. Ročne sa muselo odovzdať okolo 70-95 vagónov zemiakov, 65 q mäsa, 230 000 litrov mlieka,   351 000 vajec a 200 q sena. Do roku 1952 sa plnili aj nákupné úlohy v obilninách.
Dodávky – kontingenty boli zvlášť po roku 1948 pre súkromných roľníkov hospodáriacich v podhorských podmienkach ťažkým bremenom, pričom pri ich vymáhaní sa niekedy používali aj donucovacie metódy.
Priemerné hektárové výnosy boli: u ovsa 11q, u jačmeňa 14q, u zemiakov 180 q u siatych krmovín 36 q, u tráv 26 q sena. U kráv sa dosahovala priemerná ročná dojivosť 1100 litrov. V roku 1949 bolo založené JRD I. typu. Hospodáriť sa začalo na vlastnej a tiež prenajatej pôde, ktorá počas výstavby Oravskej priehrady zostala nevyužitá (po odsťahovaní obyvateľov Slanice) a tiež na cirkevnej pôde. Družstvo obhospodarovalo 90 ha ornej pôdy za chotárom obce Zubrohlavy – medzi riekou Polhorankou a starou bobrovskou cestou. Členskú základňu tvorilo 72 členov. Vo funkcii predsedu sa vystriedali: Ján Šurin, Ján Ratica a Matej Palider. Počas existencie družstva bol postavený veľký drevený ovčín. 
Hospodárenie družstva bolo postupne obmedzované zalesňovaním brehov budúcej priehrady. Zostatok pôdy bol začlenený do JRD Bobrov.
Nová presvedčovacia akcia pre vstup do JRD sa uskutočnila v roku 1959. Požadované výsledky sa však nedosiahli a aj v nasledujúcich rokoch sa tu pokračovalo v individuálnom spôsobe hospodárenia.
30. decembra 1968 sa Rada MNV v Rabči uzniesla založiť Výbor Zväzu slovenských jednotlivo hospodáriacich roľníkov. Jeho členmi sa stali: Ignác Randiak, Ján Kvasniak, Ján Maťuga, Jozef Tvarožek, Anton Žitniak, Anton Slivka, Štefan Kudjak, Matej Palider a Pavol Šurin.
V roku 1973 sa Zväz slovenských jednotlivo hospodáriacich roľníkov premenoval na Miestne spoločenstvo jednotlivo hospodáriacich roľníkov v Rabči. Spoločenstvo JHR si v roku 1975 vybudovalo mechanizačné stredisko na hornom konci obce. Neskôr sa zmeliorovali Gacelovské bory a vybudovala sa cesta na Hrbík. V roku 1975 bolo v obci evidovaných 485 poľnohospodárskych závodov, celkovo poľnohospodárskej pôdy 1445 ha, z toho 1121 ornej pôdy. Pôda bola dosť rozdrobená a časť roľníkov v tomto období bola zamestnaná mimo obce i mimo okresu. Pribúdalo úpadkovej pôdy a pomerne veľká časť pôdy sa nechávala na lúky. Znižovali sa stavy hospodárskych zvierat a viazlo aj plnenie nákupných úloh. Pôda, z ktorej sa dodávky neplnili, bola nakoniec zoštátnená.
Od začiatku 70-tych rokov sa opäť aktivizovala agitačná činnosť na založenie JRD. Výsledky však neboli adekvátne vynaloženému úsiliu. Na zasadaní MNV dňa 7. mája 1972 sa konštatovalo, že prihlášky do JRD podpísali len traja občania.
Agitačná činnosť sa však zvyšovala a 25. 2 1973 sa na zasadaní MNV už konštatovalo, že prihlášku do družstva podpísalo 29 roľníkov s výmerou pôdy 77 ha.29 
V roku 1975 to už bolo 260 prihlášok s výmerou 620 ha. Do roku 1977 sa do JRD podarilo získavať 303 roľníkov a 15. mája 1977 bolo založené celoobecné JRD. S roľníkmi, ktorí zostali mimo družstva, sa robili pohovory ešte počas celého roka 1977.
Dňa 22. mája 1977 sa v kultúrnom dome v Trstenej uskutočnila zlučovacia schôdza s JRD v Rabčiciach. Tu bol prijatý aj názov JRD Babia hora so sídlom v Rabči. Za predsedu si zvolili Ing. Augustína Šináľa. Podpredsedom sa stal Kornel Slovík.
V jeseni 1977 boli rozorané medze a zároveň sa prikročilo k zúrodňovaniu pôdneho fondu na hone Pod hájenkou. V prvom roku spoločného hospodárenia členovia družstva sústredili 575 kusov hovädzieho dobytka, z toho 363 kráv. Ustajnili ich v adaptovaných súkromných maštaliach a v maštaliach členov družstva. V roku 1979 sa podarilo dobudovať družstevný kravín pre 182 jalovíc. O dva roky neskôr bola v Rabčiciach dobudovaná odchovňa pre 358 kusov mladého dobytka.
V priebehu ďalších rokov sa veľký kus práce vykonal práve v investičnej výstavbe. V rokoch 1979 – 1980 sa vybudovali priestory pre ustajnenie 800 kusov hovädzieho dobytka a senníky o kapacite 8000 m3 na Šírave v Rabči. V roku 1984 dalo JRD do prevádzky modernú farmu dojníc pre 660 kusov s príslušnými skladovacími priestormi. Vyrástla aj nová zemiakáreň s komplexnou triediacou linkou a ďalšie stavby. Družstvo si postupne zabezpečilo dostatočný strojový park. Dobudovalo sa mechanizačné stredisko.
Značné finančné prostriedky boli vložené do zúrodnenia pôdneho fondu, do sociálnych zariadení a poľných ciest.
Na rozvoji JRD sa podieľali aj patronátne závody, najmä ČSAD v Dolnom Kubíne a ZVT v Námestove.

OBCHOD A SLUŽBY
Po roku 1945 obchody, pohostinstvá prevádzkovali a služby zabezpečovali živnostníci.
Obchod tzv. kramárstvo mal na dolnom konci Jozef Kumor, v Gaceli mal potraviny Jozef Tvarožek, na hornom konci potraviny a pohostinstvo vlastnil Emil Gazdík. Pohostinstvo vlastnil aj Štefan Klinovský v Gaceli. Tabakové výrobky (trafika) predával Anton Brišák v Gaceli a príležitostný výsek mäsa robil Pavol Ratica.
V rokoch 1948 – 1953 sa súkromné obchody postupne likvidovali a prešli do správy Dedinského spotrebného družstva, ktoré malo sídlo v Rabči, neskôr v Zubrohlave. Podliehalo Okresnému zväzu spotrebných družstiev v Námestove a po zlúčení okresov JEDNOTE – Ľudovému spotrebnému družstvu so sídlom v Trstenej.
Zvyšujúce sa nároky obyvateľov i požiadavky na hygienu viedli v rokoch 1961 – 1962 k výstavbe obchodného domu  samoobslužná predajňa potravín, predajňa textilu a odevov) s reštauráciou v Gaceli. Objekt bol daný do prevádzky v auguste 1962. Druhé obchodné stredisko sa nachádzalo v prenajatých priestoroch Emila Gazdíka (potraviny, chemo, kovo, textil). Rekonštruované boli v roku 1953 a v r. 1960 potraviny upravené na samoobsluhu.
Mäsna (predtým u Jána Belkotiaka) sa od roku 1958 nachádzala v dome Jozefa Kozáka a pohostinstvo na dolnom konci viedol Jozef Kumor. Až do roku 1962 bolo viac obchodov a pohostinstiev zriadených v súkromných domoch. V roku 1946 – 1949 sa obchod s potravinami nachádzal v starom dome Jána Raticu. V novopostavenom dome zriadil v roku 1948 pohostinstvo. V sále tohto domu sa od roku 1948 hrávali divadlá.
V drevenom dome Steinitzovcov do roku 1948 prevádzkoval pohostinstvo Štefan Klinovský. Obdodné služby tu boli obnovené v roku 1955 Máriou Pilarčíkovou. Až do roku 1962 mal predajňu potravín v dome umiestnenú Jozef Tvarožek. Od roku 1948 patrila pod organizáciu Budúcnosť. V rokoch 1958 – 1961 sa pohostinstvo nachádzalo aj u Karola Sahuľa v Ďurčákovskom dome.
V rokoch 1948 – 1952 v zadnej časti domu Leona Blocha piekol a predával chlieb a pečivo Jozef Hurák z Vavrečky. V prednej časti tohto domu bola v januári 1948 zriadená predajňa Potravného družstva pod vedením Antona Adamčíka. V roku 1951 bola presťahovaná k Emilovi Gazdíkovi.
Koncom 60-tych rokov už rozmiestnenie a stav niektorých predajní nevyhovoval potrebám. Konštatovala to aj Rada MNV 13. augusta 1967. Aktuálnou sa stala výstavba obchodnej jednotky s pohostinstvom. Tieto predstavy sa podarilo realizovať v nasledujúcich rokoch. V roku 1974 bola na počesť 30. výročia SNP odovzdaná do užívania predajňa potravín a pohostinstvo v dolnej časti obce.
V polovici 60-tych rokov sa uvažovalo o výstavbe domu služieb. Pozemok bol vyhliadnutý začiatkom roka 1965 pri zdravotnom stredisku. V jarných mesiacoch sa začalo s prácami prostredníctvom Komunálnych služieb v Dolnom Kubíne. Výstavbou Domu služieb sa výraznejšie rozšírili služby. Pribudlo holičstvo, kaderníctvo, zberňa šatstva a bielizne.
V roku 1967 sa na viacerých zasadaniach MNV hovorilo o potrebe zriadenia miestnej prevádzky. Už v roku 1967 sa začalo s pílením dreva a uvažovalo sa o zriadení maliarskej skupiny. Oficiálne bola miestna prevádzka schválená Radou MNV 19. 1. 1970.32
Zamerala sa na stavebné práce a autodopravu a neskôr aj na opravárske, údržbárske a klampiarske práce. Po celé roky dosahovala dobré výsledky. V 80-tych rokoch zamestnávala až 50 pracovníkov.
Vedenie MNV neustále venovalo pozornosť aj obchodnej sieti v obci. V roku 1977 bola otvorená mäsna na dolnom konci obce. V roku 1988 sa začalo s projektovou prípravou na výstavbu obchodu na Grúni a aj s prístavbou obchodnej siete v centre obce. Obec mala vypracovaný aj Program tvorby a ochrany životného prostredia. Aj keď sa časť domového odpadu vyvážala už pred rokom 1986 prostredníctvom Technických služieb z Námestova, niektorí ľudia často sypali odpad do potoka. Preto sa hľadali ďalšie možnosti na rozšírenie jeho vývozu.
V roku 1988 bolo zakúpených a rozmiestnených 10 kusov veľkoobjemových kontajnerov. Občanom sa predávali smetné nádoby. 
V obci sa vysádzali aj ovocné a okrasné stromy.

ŠKOLSTVO
Po roku 1945 boli školské pomery v Rabči zložité. Chýbali vhodné priestory i vybavenie. Vyučovalo sa v dolnej drevenej škole, v súkromnom dome po Židovke Linke Steinitzovej a tiež v škole z roku 1935 pri kostole. Na základe uznesenia Slovenskej národnej rady došlo v apríli 1945 k poštátneniu obidvoch škôl. Premenované boli na: I. Štátna ľudová škola v Rabči a II. Štátna ľudová škola v Rabči. Školu v dolnej časti obce po prechode frontu bolo potrebné opravovať, a preto sa tam v mesiacoch september a október nevyučovalo. Okná a dvere boli porozbíjané. V jednej učebni neboli žiadne lavice a v druhej značne poškodené. 
Po skončení prác mohlo 213 žiakov ročníkov 1. – 7. navštevovať štyri triedy. Riaditeľom bol Ferdinand Kavala. Od 7. októbra sa riaditeľom školy stal Eugen Buzna a funkciu s malou prestávkou vykonával do školského roku 1962/63.33
V školskom roku 1946/47 a v nasledujúcich rokoch školu navštevovali len žiaci 1. – 5. ročníka. Počet žiakov sa v jednotlivých rokoch pohyboval v rozmedzí 139 – 188.
V školskom roku 1957/58 sa vyučovalo v piatich triedach, v školskom roku 1959/60 v šiestich triedach.
V školskom roku 1961/62 aj táto škola patrila pod jedno riaditeľstvo – Základnej deväťročnej školy v Rabči a v nasledujúcom školskom roku sa tu už nevyučovalo.
Počas celej svojej existencie škola zápasila s množstvom problémov. Školská dochádzka často závisela od toho, či si žiaci mali čo obliecť alebo obuť. Po roku 1945 sa zhoršoval aj zdravotný stav žiakov. Šírili sa hlavne nákazlivé choroby. Deti museli dostávať vitamíny a veľmi chudobní i lieky. V roku 1947 sa uskutočnila 100 dní trvajúca akcia varenia kakaa. 
Veľmi nepríjemné situácie vznikali v zimných mesiacoch, keď pri väčších mrazoch nebolo možné učebne vykúriť. V marci 1953 sa mrazy pohybovali v rozmedzí – 30 až – 40 °C.
Školu v hornej časti obce v roku 1945 navštevovalo 195 žiakov ročníkov 1. – 8. Vyučovalo sa v štyroch triedach. Riaditeľom bol Florián Gogolák. K zmenám došlo v školskom roku 1946/47. 162 žiakov ročníkov 1. – 5. sa vyučovalo v troch triedach avšak na dve zmeny. V tej istej budove bola v uvedenom školskom roku zriadená Štátna meštianska škola. Z celého obvodu (Rabča, Rabčice, Oravská Polhora, Sihelné) sa v dvoch triedach vyučovalo 75 žiakov ročníkov 6. – 8. Riaditeľom bol Ján Sopko, neskôr Viliam Firšík.
Nové zmeny v názve, ale aj vo vyučovacom procese sa uskutočnili v školskom roku 1948/49. I. Štátna ľudová škola v Rabči sa zmenila na I. Národnú školu v Rabči s ročníkmi 1. – 5. V odpoludňajších hodinách navštevovalo 198 žiakov 4 triedy. Štátna meštianska škola sa zmenila na Strednú školu v Rabči.
V školskom roku 1949/50 túto navštevovalo 193 žiakov. Vyučovalo sa v 6 triedach v dvoch budovách (v roku 1948 bol vybudovaný drevený školský pavilón pri E. Gazdíkovi).
V školskom roku 1951/52 sa obidve školy zlúčili a vytvorili Jednotnú strednú školu v Rabči s deväťročnou školskou dochádzkou a 439 žiakmi.
V nasledujúcom školskom roku sa škola premenovala na Základnú deväťročnú školu v Rabči a v školskom roku 1953/54 na Osemročnú strednú školu v Rabči. Mala 12 tried a počet žiakov sa pohyboval v rozmedzí 437 – 512.
V školskom roku 1960/61 už žiaci 6. – 9. ročníka z Oravskej Polhory a Sihelného navštevovali nové školy vo vlastných obciach. Odčlenených bolo 92 žiakov.
Vážnym problémom škôl bola po celé roky dochádzka žiakov. Kritická situácia zavládla vždy v čase najväčších poľnohospodárskych prác. Koncom päťdesiatych rokov tu bola školská dochádzka vyhodnocovaná ako najhoršia v okrese.
Škole neprispievala ani častá výmena učiteľov a riaditeľov. Za 12 rokov jej existencie sa vymenilo 11 riaditeľov. Mnohí sa ani nestačili zoznámiť s učiteľským zborom a prostredím a už odchádzali na iné pôsobisko.
Všetky uvedené nedostatky sa museli premietnuť do prospechu žiakov. V školskom roku 1957/58 napríklad neprospelo 78 žiakov.
Úprimné snaženie väčšiny učiteľov však aj tu prinieslo mnohé úspechy v prospechu jednotlivcov, v účasti a umiestnení žiakov v rôznych súťažiach. V roku 1958 sa 24 žiakov zúčastnilo súťaže v prednese poézie. Štyria z nich postúpili do okresného kola, kde sa umiestnili na popredných miestach.
Učitelia so žiakmi sa zúčastňovali brigád pri poľnohospodárskych prácach, pri výstavbe družstevných maštalí v Námestove, Ťapešove, Bobrove, tiež pri zalesňovaní a v roku 1957 aj pri odstraňovaní následkov veľkého požiaru v Oravskej Jasenici. 
Určitým medzníkom v histórii škôl v Rabči sa stal rok 1961, keď boli všetky sústredené aj pod jedno vedenie. Tento rok bol významný aj tým, že sa začalo s výstavbou novej školskej budovy.
Na prelome 50-tych a 60-tych rokov bol nedostatok školských priestorov veľmi akútny. Nechýbali len učebne, ale aj dielne na realizovanie praktických cvičení. Situácia sa riešila prenajímaním časti priestorov súkromného domu, kde však nebolo možné dodržiavať všetky hygienické predpisy. Zdravotný stav žiakov v tomto období nebol uspokojivý. Častými ochoreniami bol šarlach, osýpky, žltačka, atď.
Vedenie MNV sa touto situáciou zaoberalo veľmi vážne a výsledkom snažení aj iných zainteresovaných orgánov bolo prikročenie k výstavbe novej školskej budovy.
S výstavbou sa začalo koncom apríla a koncom júna 1961 sa urobili výkopové práce základov. 
Obec sa v tomto období stala veľkým staveniskom. Súčasne s výstavbou školy sa začalo s výstavbou bytovky pre učiteľov a pokračovalo sa vo výstavbe obchodného domu. 
V novopostavenej 14-triednej dvojpodlažnej školskej budove sa začalo s vyučovaním v školskom roku 1962/63. Riaditeľom školy sa stal Jozef Mudroň a zástupcom riaditeľa Anton Brišák. Ani novopostavená školská budova však v tomto období už nevyriešila všetky problémy. Veľký počet žiakov spôsobil, že sa muselo vyučovať aj odpoludnia v druhej zmene. Pozemok pod výstavbu bol však vyberaný tak, aby sa mohla uskutočniť prístavba ďalších objektov.
V rámci verejnoprospešnej činnosti žiaci obhospodarovali 2 ha pozemku. V školskom roku 1961/62 tu pestovali ľan. Na jar 1963 učitelia so žiakmi vysadili stromčeky a okrasné kríky. Celkove bolo vysadených 2 tis. kríkov. Projekt výsadby bezplatne vyhotovil prof. Jeršov, pracovník Lesotecnických meliorácií v Martine. 
Organizačne práce zabezpečoval zástupca riaditeľa školy Anton Brišák. Svojpomocne sa robilo aj oplotenie areálu školy, budovanie ihrísk, úpravy okolia školy.
Od 1. 3. 1964 bola zriadená školská stravovňa, avšak mimo školských priestorov – v miestnej reštaurácii. Problémom aj v novej škole bola stále dochádzka žiakov. Hlavne v jarných mesiacoch pomáhali rodičom pri poľnohospodárskych prácach. Každoročne bol pomerne vysoký aj počet žiakov, ktorí neprospeli a mnoho zostávalo po skončení školskej dochádzky pracovať doma v poľnohospodárstve.
Pomerne dobre bolo v tomto období hodnotené správanie žiakov. Dobré výsledky škola dosahovala v športových súťažiach, hlavne v stolnom tenise, v hokeji a v lyžovaní. Úspešne pracoval divadelný a hudobno-tanečný krúžok. V šk. roku 1965/66 sa žiaci podieľali na dobudovaní športového areálu. Vybudované boli dve volejbalové, jedno hádzanárske ihrisko a bežecká dráha. Škole však chýbala telocvičňa a aj najzákladnejšie telovýchovné zariadenie a náradie. Napriek tomu aj v druhej polovici 60-tych rokov bolo možné hodnotiť výsledky dosahované v predmete telesná výchova kladne. Vo futbale sa 20. mája 1967 stali žiaci školy majstrami okresu. V nasledujúcom roku vyhrali obvodné kolo (okresné sa neuskutočnilo). V školskom roku 1969/70 žiaci školy vyhrali okresnú aj krajskú súťaž v stolnom tenise a postúpili do celoslovenskej súťaže.
Závažným problémom školy bola aj v 60-tych rokoch vysoká nekvalifikovanosť učiteľov, ich častá zmena a vyučovanie na zmeny pre nedostatok priestorov.
V školskom roku 1968/69 sa osamostatnila škola pri kostole s riaditeľom Jozefom Mudroňom.
Neľahké pre učiteľov, ale aj žiakov boli 70-te roky. V ich polovici sa na viacerých zasadaniach MNV hovorilo o vážnych priestorových problémoch. Na jednom z nich sa okrem iného konštatovalo: ”I keď v našej obci máme dve školy s počtom 744 žiakov, tie už nepostačujú a už sa vyžaduje stavba novej školy, nakoľko o pár rokov hrozí na ZDŠ trojsmennosť vyučovania. Taktiež po výstavbe ZDŠ v roku 1962 sa malo prikročiť k stavbe družiny, dielní a telocvične a s týmto sa vôbec nezačalo, čo je naozaj potrebné realizovať.”34
Napriek množstvu problémov a zložitosti doby sú 70-te a 80-te roky charakterizované mnohými dobrými výsledkami v krúžkovej činnosti. Pôsobili tu 4 športové krúžky – stolnotenisový, futbalový, ľahkoatletický, športových hier a neskôr i modernej gymnastiky. 
Pekné výsledky dosahovali aj ďalšie krúžky: literárny, spevácky, modelársky, strelecký, rádio-orientačný, branný, fotografický a mladý požiarnik. 
Členovia speváckeho krúžku školu úspešne reprezentovali na Oravských mini synkopách v Istebnom a aj v obci vystupovali pri rôznych slávnostných príležitostiach. Aj v tomto období sa žiaci zúčastňovali na verejnoprospešných prácach. Zbierali papier, železo, sklo ale aj liečivé rastliny. Zúčastňovali sa brigád pri čistení lesa a výsadbe stromčekov, pomáhali patronátnemu JRD Babia hora v Rabči. 
V roku 1988 sa začalo s prístavbou základnej školy. Práce pokračovali aj v nasledujúcich rokoch a do užívania boli tieto priestory dané v školskom roku 1991/92. Získaním 9 učební, 4 učební špeciálnych, kabinetov, riaditeľne a zborovne sa podarilo odstrániť dvojzmennosť vo vyučovaní. To sa už však udialo v novom období vývoja našej spoločnosti a o tom hovoríme na inom mieste.
Značné finančné prostriedky boli v Rabči vynaložené na úpravu a výstavbu priestorov pre materské školy. Najskôr to boli úpravy priestorov dovtedy využívané pre iné účely. Koncom 60-tych rokov sa zabezpečovala projektová dokumentácia a aj samotná výstavba priestorov pre potreby materskej školy.
V roku 1984 sa začala výstavba ďalšej Materskej školy. Finančné prostriedky sa združovali od ČSAD Dolný Kubín a ZVT Námestovo. Výstavba bola ukončená 30. augusta 1988 a používať sa začala 1. 10. 1988.

KULTÚRA
Po roku 1945 pri organizovaní kultúrnych podujatí problémy spôsoboval predovšetkým nedostatok vhodných priestorov. Do roku 1962 sa tieto organizovali v drevenom pavilóne ZDŠ a v starej budove dolnej školy. Pre nacvičovanie a hranie divadiel sa prenajímala sála súkromného domu Jána Raticu na dolnom konci. Po dokončení novej školy bol celý drevený pavilón odovzdaný pre potreby Osvetovej besedy v Rabči. Rekonštrukciou dvoch tried vznikla sála s provizórnym javiskom, v ktorej sa hrávali divadlá, konávali verejné zhromaždenia občanov, rôzne slávnosti i zábavy a premietali sa tu filmy. Vo funkcii správcov Osvetovej besedy (neskôr Miestneho kultúrneho strediska v Rabči) sa vystriedali viacerí zanietenci pre túto prácu: Ignác Kuchtiak, Jozef Kudjak, Anton Brišák, Ján Vrana, Jozef Mudroň, Ľudovít Benko a naposledy Ján Adamčík.
Celovečerné filmy sa v 60‑tych rokoch premietali raz týždenne v drevenom pavilóne a tiež v starej škole v dolnej časti obce.
Činnosť Osvetovej besedy v Rabči bola všestranná. V roku 1965 sa napríklad odohralo 12 divadelných predstavení, odprednášalo 18 odborných prednášok, usporiadalo 17 tanečných zábav, atď. Osvetová beseda však mala značné problémy s hospodárením. Podľa vtedajších smerníc si mala na svoju činnosť zarobiť, čo pri nemalých nákladoch na knižnicu (od roku 1963 bola otvorená 23 hodín v týždni) sa nedalo dosiahnuť. V roku 1966 sa prejavovali aj problémy s jej umiestnením.
Pavilón bol už po garančnej lehote a budova bývalej školy na dolnom konci mala vtedy už viac ako 100 rokov. Javisko už nevyhovovalo. Napriek týmto zložitým okolnostiam sa každoročne organizovalo veľa podujatí, ktoré obohacovali život v obci. Vo svojich tradíciách kráčalo ochotnícke divadlo. Len za rok 1968 mohli občania Rabče vidieť 19 predstavení, z toho 6 vlastných; v roku 1969 13 predstavení. Divadlá nacvičovali žiaci s učiteľmi a členovia spolkov existujúcich v obci. Dobre pracoval hudobný krúžok a súbor Polhoranka.
Dočasný útlm v kultúrno-osvetovej práci bol zaznamenaný v roku 1970. Na zasadaní MNV 30. decembra 1970 bolo konštatované, ”... že práca na kultúrnom a osvetovom poli nie je takmer žiadna, nakoľko nie je žiadny osvetový pracovník, ktorý by sa tejto práci venoval.”35
Nedostatok vhodných priestorov sa v tejto práci negatívne prejavoval aj v ďalších rokoch. V roku 1947 sa opäť konštatovalo: ”Slabšia činnosť sa prejavuje na úseku divadla, v tomto roku bolo len jedno nacvičené divadlo. Učiteľský kolektív ako aj mládežníci nezáujem o divadlo zdôvodňujú tým, že niet v obci vhodných priestorov na nacvičovanie a tiež je obec rozsiahla.”36
Koncom 60-tych a začiatkom 70-tych rokov sa v obci veľmi vážne uvažovalo o výstavbe nového kultúrneho domu. Pripravovala sa projektová dokumentácia, v roku 1973 sa začalo so zemnými prácami a v júni 1974 aj so stavebnými prácami.
Výstavba kultúrneho domu sa zaradila medzi najväčšie stavebné akcie v obci. Každá domácnosť mala v roku odpracovať 4 dni. Stavbu viedol Jozef Tvarožek a majstrom bol Štefan Gužík. Súčasne s výstavbou kultúrneho domu sa budovalo aj parkovisko.
Do roku 1977 sa prestavalo 5,5 mil. korún. Problémy spôsobovala spodná voda, a preto nadzemná časť stavby musela byť zvýšená o 120 cm, čo podstatne zvýšilo náklady.
V druhej etape bol objekt kultúrneho domu rozšírený o miestnosti pre MNV. Určité problémy spôsoboval nedostatok finančných prostriedkov i prístup OSP pri prácach na ústrednom kúrení.
Novopostavený kultúrny dom bol slávnostne odovzdaný do užívania 29. decembra 1977. Kinosála s 322 miestnosťami, 2 tanečné sály so 650 miestami, klub mládeže, sobášna sieň a priestory MNV znamenali pre Rabču veľký krok pri zvyšovaní kultúrnej úrovne rôznych podujatí, ale aj výrazné zlepšenie podmienok pre prácu MNV.
Nový kultúrny dom sa v ďalších rokoch najviac využíval na organizovanie ľudových veselíc a tanečných zábav. Hosťovali tu rôzne skupiny. Začiatkom decembra 1980 bolo sprístupnené širokouhlé kino. Počet predstavení sa každoročne zvyšoval. V roku 1985 140 filmových predstavení videlo 18 376 návštevníkov a v r. 1987 173 predstavení 23 226 návštevníkov. Pri rôznych príležitostiach aj v 80-tych rokoch obec reprezentovala dychová hudba, ktorú viedol Anton Brišák.
Niektoré kultúrno-výchovné podujatia pre deti a žiakov sa uskutočnili v knižnici. Jej fond v roku 1985 obsahoval 20 578 knižných jednotiek. V uvedenom roku bola vyhlásená za Vzornú knižnicu. Knižnicu dlhé roky viedla Paulína Kobyliaková.
Mnohé akcie organizovalo Miestne kultúrne stredisko v spolupráci so školou alebo inými organizáciami v obci. Pravidelne sa organizoval novoročný stolnotenisový turnaj, turnaj v šachu, branné preteky, lyžiarske preteky, atď. Hoci mnoho zorganizovaných podujatí bolo poplatných dobe, osvetová beseda a neskoršie Miestne kultúrne stredisko v Rabči odviedli prostredníctvom zanietených pracovníkov a spolupracovníkov veľký kus práce.
V decembri 1975 za podpory vtedajšieho MNV – jeho predsedu Jána Maťugu a viacerých poslancov i občanov vznikla dychová hudba RABČANKA. Výbor tvoril Jozef Jagnešák (predseda), Ferdinand Kubík (tajomník), Ján Maťuga (finančný hospodár), Anton Boldoviak (hospodár), Anton Brišák (umelecký vedúci – dirigent), Anton Šimurdiak (člen výboru), Štefan Pienčák (člen výboru), Albín Ratica (člen výboru), Jozef Jagnešák st. (člen výboru). Veľkou oporou pri jej vzniku bol Anton Sivoň, dirigent dychovky BERNOLÁK z Námestova.
Teoretická príprava 42 prihlásených členov sa začala v priestoroch školy pod vedením Antona Brišáka. Koncom roku boli zakúpené dychové nástroje.
Pred širšou verejnosťou mala dychovka premiéru 1. mája 1976. Jej úroveň sa z roka na rok zvyšovala. Od roku 1978 účinkovali aj na pohreboch a postupne na všetkých akciách v Rabči i v okolitých obciach.
7. 11. 1982 na Okresnom festivale dychových hudieb v Rabči vystupovala RABČANKA v novom ľudovom kroji. Pri súbore sa vytvorila aj folklórna sláčiková skupina.
V roku 1981 mal súbor 32 členov a repertoár predstavoval okolo 50 skladieb. Počet členov sa v 80-tych rokoch znížil na 26. V septembri 1988 Anton Brišák odovzdal dirigentskú funkciu Jánovi Adamčíkovi. Pod jeho vedením sa súbor omladzoval a pokračoval v tradíciách.

ZDRAVOTNÍCTVO
Výraznejšie zmeny nastali v povojnovom období aj v zdravotníctve. V roku 1946 lekár býval a ordinoval v Gazdíkovom dome a v rokoch 1947 – 1956 v ”Linkovke”.
Prvý zubný lekár začal v obci ordinoval v roku 1951 v starom dome J. Tvarožka. Nevyhovujúce priestory boli dôvodom výstavby samostatnej prízemnej budovy v Gaceli. Stavba bola dokončená v roku 1956. Do tohto obvodu patrili obce: Rabča, Rabčice, Oravská Polhora, Sihelné a Zubrohlava, ktorá sa odčlenila v roku 1960. Rodiť ženy chodili do Námestova, Zákamenného alebo do Trstenej.
V roku 1965 bol obvod rozčlenený (oddelila sa Oravská Polhora).
Koncom 60-tych rokov sa ukazovala potreba výstavby zdravotného strediska a bytov pre lekárov a ostatný personál. Pripravovalo sa zriadenie školskej zubnej ambulancie a tiež výstavba lekárne. S výstavbou zdravotného strediska sa začalo v roku 1972 a práce trvali do roku 1975. Na všetkých stavebných akciách sa podieľal aj MNV, hlavne pri organizovaní brigádnikov a tiež stálych robotníkov. 
V objekte sú tri ambulancie detských lekárov, ambulancia ženského lekára a tri ambulancie zubných lekárov. Do roku 1990 fungovalo aj zubné laboratórium. Realizovala sa aj výstavba lekárne.
V priebehu rokov sa tu vystriedalo viac lekárov. Dlhšie obdobie tu pôsobil MUDr. P Hazay, MUDr. J. Urimský, MUDr. F. Kurcin, MUDr. Mojžišová, MUDr. Laky, MUDr. Krkoška, MUDr. J. Rosůlek, MUDr. M. Sumbal, MUDr. M. Kubka, MUDr. I. Nič, MUDr. J. Baraník, MUDr. V. Kuchárik, MUDr. Havelka, MUDr. B. Nedělová, MUDr. A. Rýchla, MUDr. V. Kanderková, MUDr. A. Hlaváčeková, MUDr. M. Nedasová, MUDr. M. Brešťanský, MUDr. J. Nocárová, MUDr. M. Matúšová, MUDr. A. Achymská, MUDr. J. Krump, MUDr. Ž. Šuhajdová, MUDr. J. Škombár, MUDr. P. Gašpar, MUDr. S. Mešková, MUDr. D. Harmata, MUDr. Z. Prochádzková.

ŠPORT 
Základy organizovaného športu sa v obci kládli v rokoch 1948-1949, keď z podnetu Karola Gužíka a Františka Ihru vznikla TJ SOKOL s futbalovým mužstvom.
Prvý 15-členný výbor na čele s Karolom Gužíkom stál pred množstvom problémov. Chýbali finančné prostriedky, výstroj i ihrisko. Športovalo sa na viacerých miestach. Prvé menšie ihrisko bolo vybudované v oblasti ”Šielcika”, o rok neskôr na boroch v Gaceli. 
Vtedajšie futbalové mužstvo tvorili hráči nielen z Rabče, ale aj z blízkeho okolia: Karol Gužík, Štefan Gužík, Pavol Cubínek, Karol Sahuľ, Karol Sučák, Milan Kudjak, Jozef Vnenčák, Rudolf Slovík, Milan Tarčák, Valerián Balážik, Vincent Horváth, Štefan Tyrol, Vendelín Boldoviak, Bohdan Gogolák, Štefan Húska a ďalší.
8. mája 1949 odohrali futbalisti Rabče zápas v Námestove s výsledkom 1:1. 22. mája sa futbalisti Rabče stretli na domácom ihrisku s Oravskou Jasenicou s výsledkom 1:0.
Rôzne ťažkosti (predovšetkým chýbala vhodná hracia plocha) spôsobili, že sa v roku 1951 telovýchovná jednota rozpadla.
K obnoveniu jej činnosti došlo až v roku 1954, keď sa na dolnom konci vybudovalo aj ihrisko. Jeho zničenie jarnou povodňou v roku 1955 opäť znamenalo dočasný rozpad futbalového mužstva.
V roku 1958 si futbaloví zanietenci začali budovať ihrisko v Gaceli – pod Magurou. Nenašli však pochopenie.
Po terénnych úpravách roľníci tento priestor opäť premenili na oráčinu a bolo po nádeji. 
Zásluhou MNV, jeho funkcionárov Jána Maťugu, Ignáca Randiaka a ďalších sa začalo s výstavbou nového ihriska v Gaceli pri sútoku Bystrej a Polhoranky. Aj toto ihrisko zničila povodeň 29. júna 1958  a opäť povodeň v roku 1959.
Ešte v roku 1959 sa pričinením Štefana Pitáka a za použitia ťažkých mechanizmov podarilo ihrisko obnoviť a dať do trvalého užívania.
Už v jeseni 1959 sa futbalisti zapojili do okresnej súťaže a každoročne v nej súťažili. V roku 1962/63 futbalové mužstvo postúpilo do II. triedy v zostave: Adolf Gužík, Jozef Iskierka, Alojz Letošťák, Jozef Havlíček, Ľudovít Vnenčák, Michal Berešík, Emanuel Slovík, Ján Figuš, Jozef Ratičák, Jozef Jošťák, Miroslav Romaňák, Jozef Dvonč, Eugen Jasenek, Ján Brišák, Štefan Zboňák, Jozef Domin a Ján Jašák. V roku 1965 družstvo zostúpilo do III. triedy.
Od roku 1959 sa pri TJ aktivizovalo aj dorastenecké družstvo a v roku 1963 aj žiacke družstvo. 
V nasledujúcich rokoch sa v obci hral futbal pravidelne s takmer každoročným finančným prispením Miestneho národného výboru v Rabči. Okrem finančných prostriedkov na zakúpenie dresov a iných potrieb bol poskytovaný aj nákladný automobil na prevoz futbalistov. Telovýchovná jednota už niesla meno ORAVAN.
V roku 1983 sa na ihrisku začalo s výstavbou šatní a tribúny. V tomto roku sa staval aj lyžiarsky vlek.
V prácach sa pokračovalo aj v ďalších rokoch. V roku 1985 okrem výstavby šatní sa prikročilo k rozšíreniu ihriska. Práce nadobudli väčší rozmer v rokoch 1987-1988, keď sa navážala hlina a planírovala sa hracia plocha, a položený bol trávnik.
V roku 1987 sa staval aj nový lyžiarsky vlek.
Najväčším úspechom futbalistov Rabče v povojnovom období bolo víťazstvo v II. triede a kvalifikácia o postup do I. triedy s Trstenou. Dorastenci odohrali v krajskej I. triede 6 ročníkov. Úspešní boli aj žiaci. Tri ročníky odohrali v I. triede.
Počas doterajšej histórie futbalu v Rabči sa vystriedali stovky hráčov a desiatky funkcionárov a trénerov, ktorých nebolo možné všetkých vymenovať.
Oceniť treba tých futbalistov, ktorí štartovali vo vyšších súťažiach: Jozef Sučák, Ján Kovalíček, Štefan Revaj, Jozef Kovalíček, bratia Iskierkovci, Jozef Korman, Miroslav Zboňák, Ján Ratica, Vladimír Kekeliak a František Grobarčík a tiež tých, ktorí aktívne hrávali aj po dovŕšení 30. rokov – Štefan Zboňák, Jozef Iskierka, Jozef Havlíček, Ignác Bolibruch, Ferdinand Budzel, Emil Garaj, Ján Romaňák, Ján Kovalíček, Štefan Revaj, Emo Slovík, Gusto Miklušák a Stano Wartiak.
Zásluhou miestnych učiteľov sa v obci priaznivo rozvíjal aj stolný tenis. V roku 1964 bol založený oddiel, ktorý sa zapojil do súťaží okresu. Jeho zakladateľom bol Jozef Gazdík. Zápasy okrem neho hrával: Eugen Jasenek, Ján Ištván, Jozef Havlíček, Jozef Dvonč a neskôr Ján Kudjak, bratia Pindjakovci a Zemanovci, Ján Vnenčák, Jozef Gužík, Dušan Kudjak, Miroslav Žitňák a ďalší. Najväčším úspechom bol štart mužov v krajskej súťaži, kde odohrali jeden ročník.
V okresných súťažiach pravidelne štartujú aj žiaci. V roku 1980 bol založený atletický oddiel. Na jeho činnosť sa využívali priestory a vybavenie školy.
V roku 1982 sa starší žiaci prebojovali do finále medzi 10 najlepších v kraji.
Veľa pre rozvoj športu v obci urobil výbor TJ na čele s dlhoročným funkcionárom Jozefom Havlíčkom a členmi: Ivanom Krivánkom, Ľudovítom Kvasňákom, Dušanom Pitákom, Jozefom Kudjakom, Jánom Iskierkom, Štefanom Ďubekom, Jánom Pienčakom, Pavlom Jendreasom a ďalšími.
Okrem súčasného výboru sa o rozvoj športu pričinili aj dlhoroční funkcionári z minulosti: Karol Sahuľ, Jozef Jagnešák, Jozef Iskierka, Pavol Šurin, Rudolf Korman, Elemír Buzna, Jozef Jagelka, Štefan Zboňák, Jozef Ratičák, Ľudovít Ferletiak, Jozef Pikoš a ďalší.
Na záver možno konštatovať, že športová činnosť v obci bola doposiaľ úspešná, a to aj napriek tomu, že chýba telocvičňa, ďalšie ihriská pre športy i kúpalisko.

1989 – 1994 
17. november 1989 sa do našich dejín zapísal výrazným písmom. ”Zamatová revolúcia” skončila dobu totality komunistickej strany, dobu útlaku osobnosti človeka, dobu kolektívneho vlastníctva. Začalo sa nové obdobie – slobody, myšlienok humanizmu, demokracie a súkromného vlastníctva. Vznikla nová demokratická spoločnosť, začal sa budovať právny štát na princípoch parlamentnej demokracie a trhového hospodárstva.
Aj v obci Rabča sa našli občania, ktorí nesúhlasili s totalitným režimom a iniciovali vznik nezávislej občianskej iniciatívy ”Verejnosti proti násiliu” (VPN). Vznikla 1. 12. 1989 v klube Socialistického zväzu mládeže v Rabči. Založil ju: Ing. Vladimír Briš, Ľudovít Adamčík, Vladimír Ogninčuk, Igor Pajta, Ján Kozák, Miroslav Zboňák, Miroslav Pikoš, Anton Adamčík, Ing. Marián Turac, Vladimír Németh, Terézia Porvichová a ďalší, najmä mladší občania.
Stúpenci ”Verejnosti proti násiliu” si predovšetkým predsavzali nenásilne skoncovať s totalitnou organizáciou komunistickej strany v obci, zmeniť totalitné zastúpenie v rozhodujúcich organizáciách obce a zabezpečiť demokratické voľby. Snažili sa nastoliť slobodu, voľnosť (liberalizáciu) v politike, školstve, kultúre. Formou ”okrúhlych stolov” občanom poskytovali možnosť slobodne vyjadrovať svoj názor na život v obci a rešpektovať názor druhých. Organizovaním verejných zhromaždení prebudili záujem občanov o veci verejné. Občania začali svoj názor vyslovovať bez strachu. Nesúhlasili s totalitným politickým systémom moci. Požadovali zrušenie vedúcej úlohy komunistickej strany v obci, vypísanie slobodných demokratických volieb. Presadzovali náboženskú slobodu. Žiadali prinavrátiť zoštátnené súkromné lesy, cirkevný majetok. Presadzovali zrovnoprávnenie všetkých foriem vlastníctva.
Na základe viacerých vystúpení občanov akčný výbor VPN v druhej polovici decembra zameral svoju činnosť na zrušenie vedúcej úlohy komunistickej strany v orgánoch Miestneho národného výboru. Formou ankety bola v jednotlivých obvodoch zistená dôvera či nedôvera občanov voči poslancom a funkcionárom MNV a následne 27. 12. bolo zorganizované zhromaždenie občanov za účelom realizovania vôle občanov v praxi. Verejným hlasovaním bola predsedovi aj tajomníkovi MNV vyslovená dôvera.
Zákonom z 12. 1. 1990 sa v rámci nového rozloženia politických síl zrušila vedúca úloha KČS, čo umožnilo aj zrušenie vedúcej úlohy tejto strany v MNV. Na základe dohody vtedajších politických subjektov v obci došlo k výmene určitého počtu poslancov.
17. 1. 1990 bolo v Rabči založené Kresťansko-demokratické hnutie (KDH). Predsedom sa stal Ondrej Pindjak. Politický život v obci sa tým ešte viac zaktivizoval.
Koncom januára a začiatkom februára 1990 sa uskutočnili viaceré rokovania rozhodujúcich politických síl v obci ”za okrúhlym stolom”. Ich výsledkom bola politická dohoda podpísaná 4. 2. 1990. Na jej základe sa v Pléne MNV v Rabči z celkového počtu 35 vymenilo 15 poslancov. Dohodli sa aj na novom pomere síl v Rade MNV a tiež na zmene poslancov zastupujúcich obec v ONV. V súlade s touto dohodou sa 28. 2. 1990 uskutočnilo mimoriadne verejné Plénum MNV v Rabči, na ktorom došlo k výmene 15 poslancov. Novými poslancami sa stali: Ing. Vladimír Briš, Jozef Kudjak, Terézia Porvichová, Jozef Randiak, Ondrej Pindjak, Mária Zboroňová, Štefan Ďubek, Štefan Bartkoviak, Pavlína Gužíková, Ján Kozák, Jozef Sahuľ, Milan Štefaniak, Anton Ferletiak, JUDr. Miroslav Jagnešák, Jozef Brišák. V tajných voľbách poslanci zvolili 5-člennú radu MNV. Podpredsedom MNV sa stal Ing. Vladimír Briš.

8. – 9. 6. 1990 sa uskutočnili prvé demokratické voľby. Účasť voličov v obci bola 94, 4 %. Výsledky parlamentných volieb uvádzame v tabuľke:
			
     ZĽFZ				SNFZ							VPN 79 hlasov – 38 %		KDH 765 hlasov – 37 %		
KDH 62 hlasov – 27 %		VPN 544 hlasov – 26 % 						SNS 293 hlasov – 27 %		SNS 359 hlasov – 17 %						DS, KSČ				KSČ 48 hlasov							Strana slobody			DS. SPV 47 hlasov																				SNR											KDH 906 hlasov – 43, 5 %		DS 43 hlasov							VPN 452 hlasov – 22 %		SPV 39 hlasov							SNS 355 hlasov – 17 %		 
				KČS 37 hlasov

Víťazom volieb v obci sa stalo KDH. Jeho členovia boli v obci značne iniciatívni. Zorganizovali celý rad rôznych podujatí i pracovných aktivít. Raz týždenne premietali filmy s kresťanskou tematikou. Začali s drobnými opravami kostola. Za pomoci MNV a obecnej prevádzky okná na zvonici, zhotovili schodište k zvonom, WC pri kostole, detské lavice, opravili oplotenie. Pri fare vysadili stromčeky a začali s údržbou fary. Organizovali púte, zájazdy a iné akcie. Prostredníctvom svojich poslancov sa zapájali do riešenia problémov v obci.
Počet členov KSČ sa v tomto období v obci zmenšil a postupne zaniklo aj VPN.
Po parlamentných voľbách obec žila prípravami na komunálne voľby. Bolo dosť nepokojné obdobie. 
Prvé demokratické komunálne voľby sa v obci uskutočnili 23. – 24. 11. 1990. Občania už nevolili poslancov do Pléna MNV, ale do Obecného zastupiteľstva v Rabči, podľa pomerného volebného systému. Vytvorené boli len 2 volebné obvody s celkovým počtom 24 poslancov.
Komunálnych volieb sa zúčastnilo 1345 z 2153 voličov (62 %). Za starostu obce bol 633 hlasmi zvolený Dušan Piták, nezávislý kandidát. Ing. Vladimír Briš, ktorý kandidoval za KDH, získal 607 hlasov.
Za poslancov boli zvolení:
I. volebný obvod – Ing. Ľubomíra Svetlošáková, František Prisenžňák, Mária Zboroňová, Ing. Vladimír Briš, Jozef Galis, Mária Gužíková, Jozef Iskierka, Anton Hrubjak, Jozef Kudiak, Stanislav Randiak, Augustín Tvarožek, Štefan Bartkoviak;
II. volebný obvod – Anna Skočíková, Jozef Barnáš, Anton Brandys, Milan Štefaniak, Ing. Ignác Mordel, Ondrej Pindjak, Elena Hrubjaková, Jozef Sivka, Paulína Oselská, František Somsedík, Jozef Kozák, Ján Kozák. Všetci členovia boli za KDH. Obecné zastupiteľstvo zvolilo aj 5-člennú radu. Prvou zástupkyňou starostu sa stala Anna Skočíková a krátko po nej Ing. Ignác Mordel. Prvými komunálnymi voľbami sa v obci začala písať história neľahkého hľadania novej cesty demokratického samosprávneho riadenia vecí verejných.
Celá spoločnosť sa najskôr musela vysporiadať s krivdami z predchádzajúceho obdobia. Súčasne sa musela uskutočniť transformácia hospodárstva a zmeniť celý právny systém.
Samospráva obce bola od svojho vzniku vystavená búrlivým premenám. Na základe zákona obec získala vlastný majetok.
Najdramatickejší bol proces získania majetku Drobnej prevádzky MNV a jej transformovanie na obecný podnik. Majetok prevádzky podliehal malej privatizácii a mal byť predaný dražbou. Časť hnuteľného majetku prevádzky však bez súhlasu orgánov obce odkúpil Milan Metes. Tieto skutočnosti spôsobili veľmi zložitú situáciu. 1. 2. 1990 Milan Metes ukončil svoju činnosť vo vedení Drobnej prevádzky v Rabči a jej dočasným vedením obecné zastupiteľstvo poverilo Jána Maťugu.
V prvom roku svojej existencie obecné zastupiteľstvo zrušilo najmä všeobecne záväzné nariadenia upravujúce podmienky spôsobu života v obci.
Nepokoj v obci spôsobili aj ďalšie zistenia ohľadom odkúpenia pozemkov a budovy bývalého MNV. Pribúdali aj ďalšie problémy, ktoré sa darilo riešiť vzájomnou spoluprácou a v záujme rozvoja obce.
Dňom 1. 4. 1991 sa prednostom obecného úradu stal Ing. Vladimír Briš a 28. 2. 1992 bol za zástupcu starostu zvolený Jozef Iskierka.

V roku 1992 sa uskutočnili parlamentné voľby. Jednotlivé politické strany získali nasledovné počty hlasov:	
	
SĽFZ					SNFZ							HZDS 638 hlasov				HZDS 607 hlasov						KDH 282 hlasov				KDH 348 hlasov						SNS 224 hlasov				SNS 199 hlasov						SKDH 135 hlasov				SKDH 139 hlasov						SDSS 94 hlasov				SDSS 72 hlasov						SDĽ 66 hlasov				SDĽ 70 hlasov
	Demokrati ”92” 34 hlasov			Demokrati ” 92” 37 hlasov

SNR
	HZDS 1017 hlasov
	KDH 247 hlasov
	SNS 95 hlasov
	SDSS 45 hlasov
	SDĽ 39 hlasov
	Náhradní liberáli 15 hlasov

Úspech HZDS vo voľbách do Federálneho zhromaždenia ČSFR a do Slovenskej národnej rady bol výsledkom aktívnej práce jeho priaznivcov, ktorí 13. 3. 1993 založili Obecný klub HZDS Rabča. Predsedom sa stal Ing. Jozef Prisenžňák, podpredsedom Ján Iskierka, pokladníkom Miroslav Jagnešák a ďalšími členmi výboru Štefan Zboňák a Milan Šurin. Obecný klub svoju činnosť zameral na presadzovanie volebného programu HZDS prostredníctvom svojich poslancov. V Rabči sa tým skončilo obdobie existencie jednej politickej strany – KDH. Klub HZDS zorganizoval viacero významných akcií – oslavy výročia vzniku SR, prijatia ústavy SR. Obec navštívili viacerí významní politickí činitelia HZDS. V roku 1992 Obecné zastupiteľstvo v Rabči schválilo viac významných materiálov. Bol to predovšetkým Miestny program obnovy obce Rabča, obecné symboly (zástavu, pečať a erb), rozhodlo o vypracovaní územno-plánovacej dokumentácie a ďalšie. V roku 1993 schválilo transformáciu Obecného podniku Rabča s tým, že sa vytvorí príspevková organizácia RABČAN a spoločnosť DOPSTAV s ručením obmedzeným, v ktorej má obec 40 % zastúpenie, tiež Program odpadového hospodárstva, vydávanie obecných novín a prijalo ďalšie dôležité uznesenia.
2. 11. 1993 starostovia obcí Rabča, Oravská Polhora, Rabčice a Sihelné podpísali Zmluvu o združení finančných prostriedkov na podporu tých oblastí života, kde spoločne vynaložené finančné prostriedky budú efektívn využité. Touto zmluvou bol položený základ budúceho regionálneho rozvoja združených obcí. 
Nadviazala sa aj spolupráca s obcami Jelešna a Swinná v Poľsku.
Po dvoch rokoch hľadania sa od roku 1993 v obci úspešne rozvíja podnikanie. Všetky dôležité objekty, ktoré boli vo vlastníctve obce, sa podarilo dať do ekonomického prenájmu. Firma LIGNOTIP prenajala budovu na Grúni. Zamerala sa na výrobu nábytku z čistého dreva. Firma CHHS si prenajala bývalú budovu detských jaslí. Od svojho vzniku sa zamerala na výrobu vinutých montážnych dielov používaných v elektronike. V objekte KOVO na dolnom konci sa podnikateľ Anton Gabriel zameral na výrobu kovových rebríkov. Objekt Pavilónu využilo poľnohospodárske družstvo na šitie zvrškov obuvi.
Neustále znižovanie počtu pracovných miest v závodoch v Námestove spôsobilo vznik a rast nezamestnanosti aj v Rabči. Časť obyvateľov sa snažila meniacim spoločenským podmienkam prispôsobiť. Vznikajúcim problémom sa vážne zaoberali aj zodpovedné orgány obce. Hľadali riešenie na jej znižovanie. V roku 1993 v obci vzniklo najviac nových súkromných obchodov a služieb. Živnostenské povolenia si vybavovali aj remeselníci, ktorí začali odchádzať za prácou do väčších miest, ale i do zahraničia. V uvedenom roku obec vyjadrila súhlasné stanovisko na vydanie 38 živnostenských oprávnení. K 1. 1. 1994 z 1697 ekonomicky aktívnych obyvateľov 388 (22, 86 %) evidoval úrad práce ako nezamestnaných.
Začiatkom roka 1995 v obci pôsobilo 15 súkromných podnikateľov s predajňami, 5 pohostinstiev, 1 poľnohospodárske družstvo (165 členov a zamestnancov), 6 výrobných podnikov (240 zamestnancov), 1 turistická ubytovňa (50 lôžok), 1 podnik služieb RABČAN (7 zamestnancov), kaderníctvo, autoškola, opravovňa elektrospotrebičov, 2 pohrebníctva, 2 stolárstva, výrobňa pomníkov a 15 súkromne hospodáriacich roľníkov. V školstve pracovalo 49 zamestnancov, v zdravotníctve 33 zamestnancov a na Obecnom úrade v Rabči 8 zamestnancov.
Z politických strán v obci aktívnejšiu činnosť vyvíjalo HZDS a KDH. V období medzi parlamentnými a komunálnymi voľbami si priaznivci SNS v obci založili svoj klub. Tieto strany vo voľbách dostávali od voličov najväčšiu podporu.
V dňoch 30. 9. – 1. 10. 1994 sa uskutočnili voľby do Národnej rady Slovenskej republiky. Koalícia HZDS a Roľníckej strany získala 807 hlasov, KDH 251 hlasov, Združenie robotníkov Slovenska 130 hlasov, SNS 107 hlasov, KSÚ 86 hlasov, DÚ 56 hlasov, Spoločná voľba 54 hlasov, DS 25 hlasov, Strana proti korupcii 17 hlasov, KSS 15 hlasov.
V komunálnych voľbách, ktoré sa konali 18. – 19. 11. 1994 získalo KDH 8 mandátov, HZDS 6 mandátom, SNS 4, NEKA 2 mandáty. Novozvolenými poslancami sa vo volebnom obvode I. stali: Dušan Ratica (NEKA), Jozef Galis (KDH), Ing. Jozef Prisenžňák (HZDS), JUDr. Miroslav Jagnešák (SNS), Margita Pindjaková (KDH), Mária Zboroňová (KDH), Jozef Sahuľ (SNS), Milan Bolibruch (KDH), Valéria Brenkusová (NEKA), Štefan Ďubek (HZDS). Vo volebnom obvode II.: Ján Adamčík (HZDS), Ján Chromek (SNS), Paulína Oselská (KDH), Jozef Barnáš (KDH), Ing. Juraj Ratica (HZDS), Mária Krišková (KDH), Ján Hurák (HZDS), Jozef Pienčák (SNS), Ignác Mordel (KDH).
Za starostu obce bol zo šiestich kandidátov zvolený Dušan Piták s počtom hlasov 800. Prvé zasadanie novozvoleného Obecného zastupiteľstva v Rabči sa uskutočnilo 2. 12. 1994. Zvolilo 5-člennú obecnú radu a predsedov komisií (sociálnej, finančnej, poľnohospodárskej, životného prostredia a komisie pre obchod, telovýchovu šport a mládež).
Po r. 1989 sa pokračovalo v dokončovaní rozostavaných objektov, v údržbe existujúcich budov i k príprave projektovej dokumentácie na nové stavby. Pod vedení vdp. Blažeja Dibdiaka úspešne pokračovali rozsiahle rekonštrukčné práce kostola. V roku 1990 bola skolaudovaná predajňa na Grúni, dokončená projektová dokumentácia na čističku odpadových vôd a zabezpečovala sa výstavba III. etapy celoobecného vodovodu. V tom istom roku sa ukončovala výstavba novej budovy ZŠ a realizovala sa rozsiahla rekonštrukcia hornej školy.
Začiatkom 90-tych rokov sa podstatne väčšia pozornosť venovala životnému prostrediu. Prikročilo sa k likvidácii skládok hnojív, čistili sa niektoré potoky, vysádzali sa okrasné stromčeky a v dolnej časti obce sa prikročilo k výstavbe chodníkov.
V roku 1992 sa pokračovalo na výstavbe vodojemov pre dolnú časť obce – súčasť III. etapy, asfaltovanie miestnych komunikácií, vývoz tuhého odpadu z obce a ďalšie dôležité práce, ktoré mali vplyv na zlepšenie životného prostredia. Začala sa aj výstavba mostu cez Polhoranku.
Každým rokom v obci pribúdali nové rodinné domy. V roku 1989 bolo vydaných 33 stavebných povolení, v roku 1990 – 63, v roku 1991 – 5, 1992 – 4, v roku 1993 – 18 stavebných povolení a v roku 1994 – 19 stavebných povolení. 
Do veľmi zložitej situácie sa po roku 1989 dostalo JRD. Z funkcie predsedu odišiel Ing. Augustín Šináľ, ktorý družstvo v predchádzajúcom období výrazne povzniesol. Novým predsedom sa stal Ing. Štefan Škorvánek.
Dovtedy spoločné družstvo pre obce Rabča a Rabčice sa v roku 1991 rozdelilo na dve samostatné družstvá – Poľnohospodárske družstvo Magura so sídlom v Rabči a Poľnohospodárske družstvo Babia hora so sídlom v Rabčiciach.
Prvá členská schôdza družstva v Rabči sa uskutočnila 10. 1. 1991. Okrem voľby nového predsedu boli prijaté aj nové stanovy.
V priebehu roka 1992 sa uskutočňovala transformácia družstva. Jeho nové stanovy schválila členská schôdza dňa 20. 1. 1993. Predsedom družstva v Rabči sa stal Ľudovít Rusnák. 
Problémy v tomto období spôsobovalo svojvoľné zaberanie pozemkov občanmi, čím sa narušovala celistvosť honov.
K 25. 3. 1993 Poľnohospodárske družstvo Magura so sídlom v Rabči obhospodarovalo 140 ha ornej pôdy, 390 ha trvalých trávnych porastov, z toho 327, 5 ha odvodnenej pôdy. Na konci uvedeného roka družstvo chovalo 450 kusov hovädzieho dobytka (203 kráv) a vyprodukovalo 400 000 l mlieka. Od roku 1993 sa zmenilo aj využívanie administratívnej budovy pre ubytovacie účely a poskytovanie služieb s ním spojených. Rast cien potravín a tiež obmedzené možnosti nájsť si prácu v priemysle, viedli po roku 1989 takmer v každej domácnosti k návratu k drobnému obhospodarovaniu poľnohospodárskej pôdy. Výraznejší prírastok obyvateľstva v Rabči v posledných desaťročiach však spôsobil, že na jedného obyvateľa pripadá malá výmera poľnohospodárskej pôdy, a preto v obci nie sú priaznivé podmienky na rozvoj súkromných foriem poľnohospodárskeho podnikania ako formy obživy. V roku 1994 bolo 15 súkromne hospodáriacich roľníkov a obhospodarovali cca 62 ha pôdy. Ján Kovalík choval 450 oviec.
Začiatkom roku 1991 obyvatelia obce chovali 2898 kusov hydiny, 18 koní a žriebät, 3 kobyly, 6 oviec a baranov, 1 kozu, 446 kusov ošípaných, 315 kusov hovädzieho dobytka (125 kráv). O rok neskôr to bolo: 2603 kusov hydiny, 13 koní a žriebät, 3 kobyly, 5 oviec a baranov, 1 kozu, 556 kusov ošípaných, 430 kusov hovädzieho dobytka (185 kráv). Ďalšie smerovanie poľnohospodárstva aj v Rabči ukáže až budúcnosť.
V oblasti školstva bol významný rok 1991. Do užívania bola odovzdaná nová školská budova s 9 učebňami (4 špeciálne). Jej výstavbou sa získala nová riaditeľňa, kabinety a zborovňa pre učiteľov 5. – 8. ročníka. Najvýznamnejšou udalosťou bolo skončenie vyučovania na dve zmeny. Riaditeľom školy sa stal Ján Pienčak.
V školskom roku 1992/1993 Základnú školu v Rabči navštevovalo 643 žiakov, ktorí boli rozdelení do 25 tried. Na výchovno-vzdelávacom procese sa podieľalo 32 pedagogických pracovníkov. V tomto období sa však začal prejavovať nedostatok finančných prostriedkov, a preto sa nepokračovalo v dobudovaní areálu školy. Zložité boli predovšetkým podmienky pre vyučovanie hodín telesnej výchovy.
V rámci záujmovej činnosti v škole aktívne pracoval folklórny krúžok, krúžok zborového spevu, práce s počítačom, požiarny, literárny, zdravotnícky, futbalový a atletický krúžok. 
Rok 1989 bol prelomový aj v oblasti kultúry. Hoci sa z roku na rok znižovalo množstvo finančných prostriedkov, programy bolo možné organizovať aj bez rôznych ideologických zákazov. Funkciu riaditeľa Miestneho kultúrneho strediska od roku 1992 vykonáva Ján Adamčík, ktorý od roku 1988 prevzal od Antona Brišáka vedenie dychového súboru RABČANKA. Súbor sa skladal z dvoch skupín – mladších a starších členov.
V roku 1990 manželia (učitelia) Motýľovci založili žiacky folklórny súbor Bystrianka. Po obetavej viacročnej príprave, bez finančných prostriedkov, súbor prvýkrát úspešne vystúpil na prehliadke detských folklórnych súborov v Námestove, na Podroháčskych folklórnych slávnostiach v Zuberci a neskôr na iných podujatiach v Rabči a okolitých obciach.
V roku 1994 sa z iniciatívy manželov Motýľovcov žiacky súbor pretvoril na mládežnícky. Tradícia žiackeho súboru sa tým neprerušila, lebo v škole bol založený detský súbor. Pomocnú ruku obidvom súborom podal Obecný úrad v Rabči (zakúpenie časti odevov).
Významnou udalosťou bolo zorganizovanie I. ročníka Folklórnych slávností pod Babou horou 27. 6. 1993. Pre nepriazeň počasia sa program s úspechom uskutočnil v kultúrnom dome. II. ročník sa uskutočnil 2. – 3. 7. 1994. 
Orgány obce každoročne venovali organizovaniu kultúrnych podujatí v obci patričnú pozornosť.
Nezabudnuteľnou udalosťou pre deti bol príchod Sv. Mikuláša do Rabče dňa 6. 12. 1994 na parádnom koči ťahanom dvojzáprahom. Po mnohoročnej prestávke nový kronikár obce Ing. Vladimír Briš začal prípravy na obnovenie vedenia kroniky.
Dňa 21. 6. 1993 bolo vydané prvé číslo Rabčianskeho chýrnika.
Po roku 1989 aj obecná knižnica poskytuje služby v nezmenšenom rozsahu. Vedúca knižnice Ružena Galčíková každoročne z vyčlenených obecných prostriedkov zabezpečovala nákup literatúry pre deti, mládež a iných záujemcov. Od 31. 12. 1994 knižnica zapožičiava aj videokazety a poskytuje kopírovacie služby.
Po roku 1989 sa nezmenšil v obci ani záujem o futbal.
V roku 1989/1990 muži hrali futbal v II. triede (okresná liga) a obsadili 6. miesto. V tej istej súťaži pokračovali až do roku 1992, keď zostúpili do III. triedy. Do II. triedy sa opäť vrátili v roku 1994. 
Dorastenci i žiaci striedavo súťažili v krajskej a okresnej súťaži. 
4. 8. 1991 bolo po rekonštrukcii slávnostne otvorené ihrisko v Gaceli priateľským zápasom medzi Oravanom Rabča a Duklou Banská Bystrica.
Každoročne sa organizoval futbalový turnaj SNP. Účastníkmi boli mužstvá z okolitých obcí a v roku 1994 aj z Poľska. V rokoch 1992 a 1993 sa uskutočnili aj dva ročníky turnaja internacionálov o pohár starostu. 
Na svoju úspešnú činnosť nadviazal aj po roku 1989 atletický oddiel pri TJ Oravan Rabča. Oddiel nevlastní atletickú dráhu a na breh sa využíva 4-prúdová 60 m dlhá dráha a upravený chodník v školskom parku. Chýba telocvičňa. 
V roku 1993 sa mladší žiaci prebojovali do finále medzi 10 najlepších v kraji.
V roku 1994 výrazný úspech dosiahlo družstvo dievčat (Adriana Kovalíčková, Iveta Revajová, Gabriela Šurinová) v cezpoľnom behu. Prebojovali sa do okresného, krajského a celoslovenského kola, kde obsadili 6. miesto.
Najvýraznejším talentom bol v uvedenom roku žiak Michal Pienčak, ktorého osobné rekordy v jednotlivých disciplínach znesú najprísnejšie parametre. 
Priaznivé výsledky dosahoval aj stolnotenisový oddiel. Žiaci sa každoročne zúčastňovali v okresných súťažiach.
 
			S P O L K O V Á  Č I N N O S Ť

POŽARNA OCHRANA 
Vzhľadom na stavebný materiál požívaný v minulosti na výstavbu domov boli požiare pomerne časté. Prevencia sa vykonávala prostredníctvom obecnej ”varty”. Podieľali sa na nej obyvatelia každého domu. Dĺžka obce Rabča si už v minulosti vyžiadala osobitnú nočnú službu v hornej a dolnej časti obce. O polnoci sa museli hlásiť u prísažného (člena obecného zastupiteľstva) a v prípade požiaru zburcovať celú obec. Celé stáročia sa pri hasení používali len putne, šechtáre, vedrá a iné drobné náradie.
Prvú ručnú striekačku obec zakúpila s finančným prispením Spolku bývalých urbarialistov v Rabči v roku 1914. Umiestnená bola v Guľdasovskom dome v Gaceli. Na miesto požiaru striekačku ťahali kone určeného gazdu. Počas núdze museli poskytnúť kone aj ostatní gazdovia.
Požiarna ochrana v Rabči, podobne ako v ostatných obciach na Orave, začala získavať organizovanejšiu podobu až po vzniku prvej ČSR. V roku 1923 bola založená Okresná hasičská jednota v Námestove s cieľom napomáhať pri organizovaní, budovaní a zdokonaľovaní požiarno-bezpečnostnej hasičskej záchrannej služby. V jednotlivých obciach vznikali povinné hasičské spolky. V Rabči takýto spolok vznikol v roku 1926 (Dobrovoľný Československý hasičský zbor v Rabči). Na jeho založení sa najaktívnejšie podieľal Ján Jančo z Oravskej Polhory a notár Július Fodor. Prvými členmi boli: Ján Mihaliak, Jozef Mihaliak, Anton Zboňák Čublík, Ignác Piták Hákos, František Zboňák, Pavol Kalfas, Pavol Prisenžniak, Jozef Zboroň, Ján Martinkovič, Jozef Kozák, Jozef Garaj, Anton Zboroň, Jozef Grobarčík, Ľudovít Bedrich, Ján Bedrich, Jozef Romaňák, Pavel Koňarčík.
Koncom 20-tych rokov bola zakúpená štvorkolesová ručná striekačka na konský záprah. Podieľali sa na tom opäť bývalí urbarialisti. Uschovaná bola v drevenej búde postavenej na pozemku veliteľa Jána Mihaliaka. Tretiu striekačku obec zakúpila v roku 1936. Bola to už štvorkolesová dvojprúdnicová striekačka. 
Po druhej svetovej vojne význam požiarnej ochrany narastal. Väčšia pozornosť sa venovala prevencii. Od roku 1946 sa vykonávali pravidelné prehliadky domov – na jar a v jeseni.
Na základe nariadenia Slovenskej národnej rady muselo byť: 
1. hasičské náradie vždy použiteľné,
2. každý gazda mal mať na dvore sud s vodou, rebrík, hák a vecheť,
3. všetky pece museli byť prezreté
4. musela byť zriadená strážna hliadka (každý občan vo veku 18-60 rokov)
5. musel byť vybubnovaný zákaz kladenia ohňa v lesoch v blízkosti sena, slamy, cisterien a platil tu aj zákaz fajčenia.
V roku 1946 si Rabča postavila novú požiarnu zbrojnicu za mostom v Gaceli.
Od roku 1950 bol na čele hasičského zboru Ján Pienčak, tajomníkom Štefan Gužík, pokladníkom Ľudovít Bedrich, organizačným referentom Ján Vajdečka, zástupcom strojníka Jozef Kovalíček.
V roku 1951 sa dobrovoľné hasičské zbory premenovali na miestne jednotky.
Rabča v tomto období získala motorovú striekačku PS – 8 a na zbrojnicu bola zabudovaná účinná siréna. Postupne sa zvyšoval počet požiarnych hliadok. V roku 1953 ich bolo v obci vytvorených 50.
O aktivite členov miestnej jednoty svedčilo aj ich umiestnenie na prvom mieste v súťaži za prvý polrok 1954. Dobré výsledky dosahovali aj v ďalších rokoch a v roku 1958 za odmenu dostali požiarny automobil TATRA 805.
Požiarnici z Rabče sa v tomto období podieľali na hasení všetkých väčších požiarov aj v okolitých obciach. Skúškou pripravenosti bol požiar v Oravskej Jasenici v roku 1958 a tiež v Dlhej v roku 1962.
V roku 1956 bol predsedom požiarnej jednoty Štefan Gužík, tajomníkom Vendelín Labudiak.
V polovici 60-tych rokoch bola opravená strecha požiarnej zbrojnice a postavený železný stožiar na sušenie hadíc.
Dobrovoľní požiarnici z Rabče dosahovali priaznivé výsledky aj v 70-tych rokoch. Pravidelne robili protipožiarne kontroly, starali sa o techniku i pripravenosť každého člena na boj s ohňom alebo s inými živelnými pohromami. V súťažiach sa umiestňovali na popredných miestach. Pozornosť sa venovala aj mladým požiarnikom. Zásluhou Františka Oravca, ktorý bol od roku 1972 členom OV ZPO v Dolnom Kubíne, začal aj v škole pracovať záujmový krúžok požiarnej ochrany. V roku 1972 boli zakúpené žiacke požiarnické rovnošaty.
Základná organizácia Zväzu požiarnej ochrany v Rabči vyhlasovala Mesiac požiarnej ochrany. V tomto mesiaci sa intenzívnejšie sledovalo plnenie opatrení požiarnej ochrany, hlavne v preventívno-výchovnej činnosti. Väčšia pozornosť sa venovala údržbe požiarnej techniky výzbroje a výstroja, úprave vodných zdrojov, ale aj verejných priestranstiev.
V roku 1979 bolo z iniciatívy MNV zakúpené protipožiarne vozidlo CAS 25. ”Pokrstené” bolo menom Silvia.
V osemdesiatych rokoch funkciu predsedu vykonával Štefan Kudjak.
Činnosť Dobrovoľného požiarneho zboru v Rabči sa výraznejšie zaktivizovala v rokoch 1992 – 1994 pod vedením predsedu Jozefa Galisa. Zlepšilo sa materiálno – technické vybavenie.
Zriadené boli protipožiarne skrinky s vybavením na prvý zásah. V roku 1994 mal zbor 41 členov. V tom istom roku bolo povýšených 6 najstarších požiarnikov: Anton Garaj, Štefan Kudjak, Jozef Piták, Miroslav Turac a František Oravec.
20. 11. 1994 bola vdp. Blažejom Dibdiakom slávnostne vysvätená zástava Dobrovoľného požiarneho zboru v Rabči.

ČERVENÝ KRÍŽ
Prvá odbočka Červeného kríža v Rabči vznikla už 12. mája 1934. Na jej tradície naviazala aj nová Miestna organizácia Československého Červeného kríža založená v roku 1953. Prvým predsedom sa stal Ján Korman, tajomníkom Jozef Prisenžniak a hospodárom Ľudovít Bedrich.
Organizácia mala 75 členov a jej činnosť sa najskôr zamerala na vyškolenie zdravotných hliadok a ich vystrojenie materiálom potrebným na poskytovanie prvej pomoci. Uskutočnili sa odborné prednášky a zdravotné kurzy i pre občanov. Štyri členky prešli odborným zdravotníckym školením.
Začiatkom roku 1960 sa vytvorila druhá nová skupina ČSČK v hornej časti obce. Jej predsedníčkou sa stala Jozefína Števurková a mala 55 členov. Koncom roku 1960 táto skupina už mala vyškolených 51 dobrovoľných zdravotníkov.
Obidvom skupinám boli od ich vzniku nápomocní lekári MUDr. František Kurcin, MUDr. Juraj Rosůlek. Obetavým pomocníkom Červeného kríža bol MUDr. Ivan Nič.
V nasledujúcich rokoch sa skupiny spojili do jednej organizácie a svoju činnosť zameriavali predovšetkým na organizovanie darcovstva krvi, organizovanie finančnej a materiálnej pomoci pre obyvateľov štátov postihnutých rôznymi živelnými pohromami, atď. 
Medzi najaktívnejšie členky v obci patria: Justína Svetlošáková, Anna Vnenčáková, Pavlína Oselská a ďalšie.
V roku 1994 darovalo krv 40 občanov. Koncom spomenutého roka dostal Mila Štetár zlatú Jánskeho plaketu. V Rabči je viac držiteľov striebornej a tiež držiteľov bronzovej Jánskeho plakety.

ZVÄZ PROTIFAŠISTICKÝCH BOJOVNÍKOV
Jeho členmi sa stali občania obcí: Rabča, Sihelné, Rabčice a Oravská Polhora, ktorí sa v období II. svetovej vojny zúčastnili v domácom a zahraničnom odboji, v Slovenskom národnom povstaní, trpeli v koncentračných táboroch a aktívne pomáhali v protifašistickom odboji.
Členskú základňu začiatkom šesťdesiatych rokov tvorilo 19 členov, z toho 15 z Rabče: Ján Kvasniak, Štefan Zboroň, Jozef Oselský, Jozef Adamčík, Ján Kudjak, Ľudovít Čajka, Anton Buška, Pavol Buška, Jozef Žitniak, Ondrej Dobierka, Štefan Ďubek, Štefan Jančo, Ján Lubas, Elemír Buzna a Júlia Kudjaková.
Od roku 1945 organizáciu viedol Ján Kvasniak.
V roku 1994 mala organizácia 6 členov z Rabče a okolitých obcí.

LESNÉ ZDRUŽENIE
Súkromné lesy občanov Rabče boli na základe príkazu ONV v roku 1977 dané do trvalého užívania Severoslovenským štátnym lesom. Lesnému závodu v Námestove s odôvodnením, že:
”... vlastníci týchto lesov sústavne zanedbávajú plánované úlohy a ochranu lesných porastov... . Výchovné zásahy, tak ako ich predpisuje lesohospodársky plán, vlastníci nedodržujú.”
V nasledujúcich rokoch štátny sektor vykonával ťažbu v niektorých úsekoch týchto lesov a väčšie množstvo pozemkov a holín zalesnil.
V roku 1987 Lesný závod v Námestove presťahoval do Rabče sídlo lesnej správy.
Umiestnená bola v bývalom rodinnom dome Milana Finika. Vedúcim lesnej správy sa stal Július Kubasák. Lesná správa sa starala o 6 lesníckych obvodov: Kriváň, Kýčera, Rabčice, Robeň, Vonzovec, Rabča.
V roku 1992 sa z podnetu Ing. Vladimíra Briša vytvorilo Lesné združenie v Rabči. Zákonom č. 299/1991 boli stanovené zásady postupu pri spätnom odovzdávaní lesných pozemkov a porastov vlastníkom.
Dňa 17. apríla 1994 Lesný závod v Námestove odovzdal Lesnému združeniu v Rabči 708, 8 ha lesov. 
Tomuto aktu predchádzali dva roky práce na evidenciu pozemkov v na príprave geometrického plánu. Najväčšou mierou sa na tom podieľal: Anton Brišák – predseda Lesného združenia v Rabči, Ing. Vladimír Briš – prednosta obecného úradu a starosta Dušan Piták. V ústrety vychádzal aj riaditeľ Lesného závodu v Námestove Ing. Jozef Šálka a správca Lesnej správy v Rabči Ing. Jozef Herud.
V rokoch 1993 – 1994 sa uskutočňovalo ohraničovanie lesných šnúr. Odborným lesným hospodárom sa stal Ing. Pavol Cubínek a strážcami lesa: Ján Brišák, Milan Kudjak, Ľudovít Prisenžniak. Lesníkom sa stal Milan Kudjak a hospodárom Štefan Piták.

POĽOVNÍCKE ZDRUŽENIE
Založené bola v roku 1952. Predsedom sa stal Ján Belkotiak, hospodárom Jozef Prisenžniak, pokladníkom Ján Mihaliak ml.
V roku 1963 boli členmi združenia: Ján Belkotiak, Jozef Prisenžniak, Jozef Horažďovský, Ján Mihaliak, Leopold Čučka, Jozef Rešetár, Ľudovít Prisenžniak, Eugen Mihaliak, Cyril Majdulík, Jozef Úradník, Ján Mudroň. Poľovný revír tvorila oblasť Vahanova, od hlavnej cesty po hranicu chotára.
5. marca 1995 bolo založené samostatné Poľovnícke združenie Rabča. Predsedom sa stal František Ptačin.

SLOVENSKÝ  ZVÄZ ZÁHRADKÁROV
Základná organizácia 19 – 15 Slovenského zväzu záhradkárov v Rabči bola založená 1. 1. 1966. Na ustanovujúcej schôdzi zvolený výbor v zložení: Jozef Kudjak – predseda, Ľudovít Bedrich – podpredseda, Anton Brišák – tajomník a hospodár, Štefan Piták – pokladník. Vo svojich začiatkoch niesla názov Československý ovocinársky zväz, Základná organizácia Rabča. Od 1. 1. 1969 sa názov zmenil na Slovenský zväz ovocinárov a záhradkárov, Základná organizácia Rabča. Z pôvodných 13 členov sa organizácia rozrástla na 35 členov v 80-tych rokoch. V tomto období funkciu tajomníka vykonával Ing. Ignác Mordel a funkciu predsedu Anton Brišák. Koncom osemdesiatych rokov funkciu tajomníka vykonával Ing. Jozef Ďubek. V prospech spolku sa aktívne angažoval Július Kubasák.
Počas svojho pôsobenia Slovenský zväz záhradkárov v Rabči zaznamenal aj v okolitých obciach pozitívny ohlas. Pre svojich členov organizácia zabezpečovala ovocné a okrasné kríky a stromčeky. Pravidelne sa organizovali prednášky, večery otázok a odpovedí a občas aj spoločenské zábavy. 
Samotný vzhľad obce napovedá, že v obci fungovala aktívna organizácia. V obci vznikla ovocná škôlka s počtom 1000 kusov ovocných plánok, o ktoré sa starali žiaci. V rokoch 1988 – 1991 členovia organizácie preštepovali dospelé stromy v záhradách občanov. Aktivita však začiatkom 90-tych rokov začala ochabovať a organizácia zaniká.

SLOVENSKÝ ZVÄZ VČELÁROV
Včelársky spolok v obci existoval aj pred rokom 1945. Združoval včelárov z Rabče, Oravskej Polhory a Sihelného.
Jeho predsedom bol Ján Kecera, tajomníkom Anton Cubínek, pokladníkom Ján Pienčak.
Nový výbor zvolili na valnom zhromaždení spolku 8. septembra 1945. Predsedom sa opäť stal Ján Kecera, podpredsedom Florián Gogolák, tajomníkom Anton Cubínek, pokladníkom Ján Pienčak, hospodárom Anton Vrúbeľ, revízormi Emil Gazdík a Jozef Vorčák a delegátmi Ľudovít Bedrich a Ján Pienčak.
K opätovnej reorganizácii došlo 16. októbra 1949. Na valnom zhromaždení včelárov štyroch okolitých obcí boli schválené nové stanovy. Zriadený bol spolok, ktorý mal vlastnú pečiatku s textom Včelársky spolok Rabča a okolie 207. Predsedom sa stal Ľudovít Bedrich, podpredsedom Florián Gogolák, tajomníkom Anton Brišák a pokladníkom Ján Maťuga. Spolok združoval 52, neskôr 54 včelárov s 268 včelstvami.
V roku 1952 sa spolok včlenil do Okresného zväzu slovenských včelárov v Námestove.
V roku 1963 bolo v Zväze slovenských včelárov v Námestove organizovaných aj 28 včelárov z Rabče (173 včelstiev). Každá obec mala v tejto organizácii svojho dôverníka. Rabču zastupoval Ján Maťuga.
Súčasťou organizácie v Námestove boli včelári z Rabče aj v ďalších rokoch.

SLOVENSKÝ ZVÄZ DROBNOCHOVATEĽOV
Ustanovujúca schôdza miestnej organizácie Slovenského zväzu drobnochovateľov v Rabči sa konala 12. 12. 1976 v priestoroch Základnej deväťročnej školy v Rabči. Hlavným bodom programu bolo zvolenie výboru: Jozef Sahuľ, Jozef Kozák, Anton Adamčík, Ferdinand Kubík, Ján Vajdečka, Anton Brišák, Jozef Kudjak, Dr. Juraj Rosůlek, Július Kubasák, Juraj Ogenčuk, Jozef Pindiak. 
V začiatkoch mala organizácia 35 členov, neskôr až do roku 1993 32 členov. Vplyvom viacerých okolností v 90-tych rokoch práca v organizácii stagnovala, čo nakoniec viedlo k jej zániku. 
V rokoch 1945 – 1989 v obci pôsobili niektoré ďalšie spolky. V záujme objektívnosti je potrebné spomenúť: Československý (neskôr Socialistický) zväz mládeže, Miestnu odbočku Československo-sovietskeho priateľstva, Miestnu organizáciu Slovenského zväzu žien a Miestnu organizáciu Zväzu pre spoluprácu s armádou.
Po roku 1989 v obci vznikli:
Roľnícky spolok, založený 16. 5. 1991, združujúci drobných roľníkov;
Slovenská katolícka charita, spolok vedie Justína Svetlošáková;
Spolok sv. Vojtecha, založený 25. 5 1994, spolok vedie Margita Pindjaková.

N Á B O Ž E N S K Ý  Ž I V O T  V  O B C I

Život obyvateľov Rabče je po celý čas jej trvania neodmysliteľne spojený s vierou v Boha, Ježiša Krista, teda s kresťanským náboženstvom. Viera sa ako zlatá niť ťahá celými dejinami Rabče a vo všetkom ovplyvňovala a ovplyvňuje život ľudí. I v Rabči sa naplnil Kristov misijný rozkaz apoštolom: ”Choďte teda, učte všetky národy a krstite ich v mene Otca i Syna i Ducha svätého a učte ich zachovávať všetko, čo som Vám prikázal.” (Mt 28, 19 – 20). O pravdivosti týchto slov svedčia nielen cirkevné pamiatky v obci, ale najmä život jej obyvateľov.
Či boli prví obyvatelia Rabče katolíci alebo evanjelici ťažko povedať. V čase, keď vznikla obec Rabča sa na Orave šírili myšlienky reformácie – evanjelického náboženstva – zásluhou zemepánov na Oravskom zámku – Thurzovcov. Títo boli evanjelici, a preto podľa známej zásady ”Cuius regio, eius religio” – ”koho je panstvo, toho je aj náboženstvo,” sa takmer celá Orava stala evanjelickou. Niektoré pohraničné obce zásluhou vplyvu poľských kňazov však ostali katolícke. Ale boj bol veľký. V roku 1648 katolícky ľud na Orave, ktorý bol ťažko prenasledovaný, sa obrátil na Bratislavský snem so žalobou proti zámockej správe, ktorá nepovolila katolíkom držať katolíckeho kňaza. Palatín Pavol Pálffy, horlivý katolík, sa zastal katolíkov na Orave, zabezpečil katolíckym kňazom voľný prístup na Oravu. Ing. Andrej Kavuljak o tejto dobe píše: ”Náboženstvo ľudu pôvodne bolo katolícke. Ale v druhej polovici 16. stoletia pán hradu Oravy Fraňo Thurzo, za ním jeho syn Juraj Thurzo a jeho potomci zaviedli vieru evanjelickú. Smer šírenia náboženstva evanjelického šiel z juhu na sever. Oproti tomuto smeru nového učenia prišiel protismer zo severu na juh – spoza hraníc. Poľskí kňazi proti náporu protestantizmu postavili silný odpor katolicizmu spoza hraníc, pri čom sa opierali o hlboko zakorenený katolicizmus hornooravských horalov. Z tohoto náporu a odporu vyvinul sa dlhotrvajúci náboženský boj ktorého výsledkom bolo to, že severná Orava na konci 17-ho stoletia stala sa opäť katolíckou. Vo víre bojov a odbojov však obce prišli takmer celkom na nivoč. Veľká časť dedín zpustla, obyvateľstvo sa rozišlo, alebo zahynulo v bojoch, epidémiách, ktoré po vojnách nasledovali. Spálené boli obce: Jasenica, Zubrohlava, Breza, Slanica, Lokca, Námestovo, Ústie, Hruštín a Vavrečka. Počet obyvateľstva spadnul na polovicu. Bol to taký úpadok, že zámocká správa musela Oravu takrečeno nanovo kolonizovať. Nová táto kolonizácia začala sa hneď začiatkom 18. stoletia, asíce hlavne z Poľska privedenými osadníkmi. Tento nový príliv ľudu z Poľska bol hlavnou príčinou toho, že pohraničná časť Oravy až dosiaľ podržala si svoj poľský charakter rečový.” (Naša Orava 1. sept. 1933).
Rekatolizácia (proces obnovy katolíckej viery) spôsobila, že sa Rabča postupne stala čisto katolíckou obcou.
Na začiatku Rabča cirkevne patrila k fare v Lokci. V roku 1612 bola pripojená k novozriadenej fare v Námestove a od roku 1656 do roku 1772 patrila Rabča cirkevne ako fília k Rabčiciam. V roku 1659 bolo v Rabči 618 ľudí, z toho 467 katolíkov a 151 evanjelikov. V rokoch 1768 – 1772 sa staval starý rabčiansky kostol a v roku 1771 stará fara. Veľmi významný bol pre Rabču rok 1772. 16. 12. 1772 sa rabčický farár Mikuláš Sadecký spolu s organistom Andrejom Gondom presťahovali do Rabče. Vtedy sa Rabča stala farnosťou a Rabčice dočasne jej filiálkou. Mikuláš Sadecký to urobil z toho dôvodu, že uznal za lepšie centrum šírenia katolíckej akcie Rabču. Bol tu postavený nový murovaný kostol a nová fara. K Rabči pravdepodobne patrili doterajšie filiálky Rabčíc: Oravská Polhora, Sihelné, Oravské Veselé a Mútne. Odvtedy sa v náboženskom živote Rabče veľa zmenilo. Rabčania mali svoj kostol a svojho kňaza, ktorý tu nedochádzal len občas, ale žil medzi nimi. Pravidelné bohoslužby a prítomnosť kňaza medzi ľuďmi zaiste oživili a upevnili ich vieru. Viera sa prežívala nielen v kostole pri náboženských obradoch, ale ňou bol preniknutý celý život tunajších ľudí. Všetko sa začínalo modlitbou, prosbou o božie požehnanie. V rodinách sa z generácie na generáciu odovzdávali nielen ľudové tradície, zvyky, piesne, ale aj ten najvzácnejší poklad – dedičstvo otcov, viera v jedného Boha. Svoju zásluhu na tom mali aj horliví kňazi, ktorí v rabčianskej farnosti pôsobili. V kultúrnej oblasti sa v tomto drsnom kraji nemohlo veľa vykonať, lebo všetka energia obyvateľstva sa vyčerpávala v boji o existenciu, o každodenný chlieb. Drsné podnebie, ťažká pôda, časté živelné pohromy, nepriaznivá poloha vyžadovali všetky telesné a duševné sily obyvateľstva pre zaistenie výživy sebe a svojim potomkom. Napriek tomu, alebo práve preto, sa tu náboženský život rozvíjal veľmi úspešne. Orava, hlavne jej severné oblasti, bola vždy verná Bohu a horlivá v plnení si náboženských povinností. Dôkazom toho je aj záujem o vysluhovanie sviatostí.
Počas existovania farnosti Rabča sa sviatosť birmovania vysluhovala 15-krát:
3. 7. 1794 birmoval spišský biskup Ján Revay; 
5. 7. 1833 birmoval biskup Jozef Bélik, birmovancov 856;
10. 8. 1876 birmoval biskup Jozef Samassa, birmovancov 1141;
13. 6. 1886 birmoval biskup Juraj Čáska, birmovancov 589;
10. 7. 1899 birmoval biskup Pavol Szmreczanyi, birmovancov 860;
5. 8. 1910 birmoval biskup Alexander Párvy, birmovancov 845;
28. 7. 1922 birmoval biskup Ján Vojtaššák, birmovancov 1928;
19. 6. 1928 birmoval biskup Ján Vojtaššák, birmovancov 322;
12. 6. 1934 birmoval biskup Ján Vojtaššák, birmovancov 600;
17. 6. 1948 birmoval biskup Ján Vojtaššák, birmovancov 1220;
26. a 27. 7. 1969 birmoval kapitulný vikár Dr. Jozef Ligoš, birmovancov 4127;
28. 9. 1975 birmoval kapitulný vikár Štefan Garaj, birmovancov 1174;
21. 6. 1981 birmoval kapitulný vikár Štefan Garaj, birmovancov okolo 800;
21. 9. 1989 birmoval kapitulný vikár Štefan Garaj, birmovancov okolo 700;
17. 5. 1992 birmoval biskup ThDr. František Tondra, birmovancov 722.
Znakom starostlivosti o povznesenie náboženského života boli misie vo farnosti. O misiách v minulých storočiach sa nám nezachovali záznamy. V tomto storočí boli v Rabči misie:
roku 1926, viedli ich jezuiti;
roku 1931, viedli ich redemptoristi;
roku 1936 z príležitosti 25. výročia kňazstva vdp. Jána Keceru, viedli ich františkáni; 
roku 1942, viedli ich františkáni;
roku 1943, obnovená misia – františkáni;
roku 1946, viedli ich františkáni.
Farnosť za vyše 200 rokov svojej existencie prežila chvíle krásne, ale aj ťažké. Prvé storočie bolo poznamenané tvrdým bojom o zabezpečenie živobytia v chudobe a v biede, druhé storočie bolo poznamenané najmä svetovými vojnami. Najťažšie obdobie farnosť prežila v rokoch 1948-1989 – obdobie komunistickej totality. Bolo to obdobie ťažké v každom ohľade, ale určite najťažšie pre náboženský život. Komunistickí ideológovia si naplánovali zničiť náboženstvo i všetky jeho prejavy a nahradiť ho ateizmom. V prvých rokoch to komunizmus robil veľmi násilne a agresívne. Zrušil a zakázal rehole, pozatváral biskupov a kňazov do väzenia, zrušil diecézne semináre a zriadil jeden v Bratislave kontrolovaný štátom, zničil vzácne náboženské knižnice a zakázal vydávať náboženské knihy a tlač, robil prekážky vo všetkých smeroch tým, ktorí sa hlásili k viere. Veriaci nemohli zastávať vedúce funkcie v zamestnaní, ich deti boli diskriminované pri prijímaní na školy, učitelia museli byť vyrovnaní s náboženskou otázkou. Kňazi potrebovali na všetko štátny súhlas od cirkevného tajomníka. Tak na materiálne práce pri oprave kostolov a fár, ako aj na čisto duchovnú činnosť. Kto urobil niečo bez štátneho súhlasu, bol vážne stíhaný. Z Rabče boli vzatí do väzby kňazi: vdp. František Irha, vdp. Bernard Pánči, vdp. Ján Marko. Náboženský život mal byť uzavretý do múrov kostola a mimo neho sa nesmela vykonávať žiadna náboženská aktivita. Zastrašovanie kňazov sa dialo mnohokrát veľmi rafinovaným spôsobom. Zo začiatku boli zatváraní do väzenia, neskôr obmedzovaní v práci a pokúšali sa ich získať pre spoluprácu. Veriaci v obrane viery a kňazov veľa vytrpeli.
K novej situácii v júni 1949 napísali biskupi ČSR pastiersky list, ktorý sa čítal vo všetkých kostoloch. Potom jednotliví biskupi rozposielali pastierske listy na vysvetlenie exkomunikačných dekrétov, ktoré vydala Svätá Stolica. V Rabči d. p. kaplán František Irha prečítal tento pastiersky list z kazateľnice, hoci to štátne úrady nedovolili. Pri tom v kostole bol istý žandár. Keď vyšiel ku fare, vrhli sa na neho mnohí chlapi a veľmi ho zbili. Žandár ostal omráčený a skrvavený. Salo sa to v jačmeni neďaleko cesty vedúcej z fary na hlavnú cestu. Potom sa žandár zdvihol a šiel zatelefonovať pre žandársku pomoc. Prišla žandárska posila na dvoch autobusoch. Títo pozbierali všetkých chlapov, ktorí boli v okolí fary, alebo ktorí sa išli pozrieť, čo sa tam robí, údajne brániť d. p. kaplána. Mnohých chlapov zbili, niektorí boli vo väzení niekoľko mesiacov. Začiatkom školského roku 1949 – 1950 d. p. kaplána Irhu zatkli a neskoršie odsúdili na 8 rokov väzenia, že poburoval ľud a popudil k vzbure. Napriek veľmi ťažkým vonkajším podmienkam o vtedajších ľuďoch pisateľ farskej kroniky roku 1952 napísal: ”Ľud je tu dobrý a svedomitý. Hlboko veriaci. Vplyv súčasnej doby je silný a vidno to aj mravoch mládeže. Trochu sa už menej pije alkohol, ako to bolo pred 10-20 rokmi. Dievčatá, mládenci ako aj starší práceschopní chodievajú každé ráno autobusmi a na nákladných autách do práce do Ústia na Oravskú priehradu, alebo na stavbu mostov do Námestova. Robotníci a robotníčky sú štedrí a mnoho obetujú na kostolné účely.”
Pre náboženský život v Rabči boli významné roky 1968 – 1970. Vtedy boli zriadené cintoríny vo filiálkach v Oravskej Polhore a Sihelnom. V Oravskej Polhore bol postavený aj nový kostol.
Roky normalizácie tento sľubný rozvoj náboženského života zabrzdili. Až rok 1989 so svojou revolúciou priniesol náboženskú slobodu. Veriaci vo farnosti Rabča to využili na obnovenie cirkevných objektov, najmä farského kostola a tiež obnovenie náboženského života. Pre farnosť bol významný rok 1994, keď bol dokončený kostol v Sihelnom a zriadená nová farnosť v Oravskej Polhore.
Dnes sa môže každý slobodne hlásiť k svojmu náboženstvu.
Náboženská výchova sa učí v školách ako iné predmety a zúčastňujú sa na nej žiaci základnej školy.
Aj keď 40 rokov náboženského útlaku zanechalo svoje stopy, duchovný život v Rabči sa sľubne rozvíja. Ľudia majú záujem o duchovné veci, o náboženskú literatúru. Aj v súvislosti s cirkvou v Rabči sa napĺňa Kristov prísľub ”brány pekelné ju nepremôžu” a ”ja som s vami po všetky dni až do skončenia sveta”.

KOSTOL – CENTRUM NÁBOŽENSKÉHO ŽIVOTA V OBCI 
Stredobodom každej obce a centrom jej duchovného života je kostol. Je znamením viery jej obyvateľov a znakom božej prítomnosti medzi nimi. Aj Rabča má tento vzácny boží dom. 
Prvá zmienka o kostole v Rabči je z roku 1658. Vtedy bola v Rabči postavená drevená kaplnka. Terajší kostol bol postavený v rokoch 1768 – 1772 . Staval ho Mikuláš Sadecký, vtedy ešte farár v Rabčiciach. Benediktoval (požehnal) ho František Koleczenyi, dekan a farár v Lokci. Kostol bol postavený z kameňa a prikrytý šindľovou strechou. Svoju históriu majú aj kostolné zvony. Pôvodný kostol mal okrem cengálky ešte tri zvony. Prvý veľký 12-centový z roku 1806. Ulial ho František Knobloch v Banskej Bystrici za farára Jána Dvorského, druhý 4-centový pochádzal z roku 1748. Tretí má latinský nápis, ktorý v slovenčine znamená: Bol uliaty Adalbertom Litmanom v Banskej Bystrici za farára Ignáca Matkovčíka. Zasvätený Navštíveniu Panny Márie, Patrónky farnosti Rabča.
Prvé dva zvony boli vzaté za 1. svetovej vojny a miesto nich si veriaci po vojne zakúpili dva nové zvony. Tretí je dodnes na veži kostola. Jeden z nových zvonov má nápis: Nominus Josephus. Ad vitam evocaverunt me pii fideles parochiae Rabczaensis sub Jozepho Murdžák canonico et parocho anno 1923. Meno Jozef. K životu ma povolali zbožní veriaci farnosti Rabča za Jozefa Murdžáka, kanonika a farára roku 1923. Druhý zvon má nápis slovenský: ”Na miesto mojich do svetovej vojny vzatých bratov z obetavosti veriacich z fary rabčianskej roku 1923 povstal som pod Jozefom Murdžákom, kanonikom a farárom rabčianskym.” Dnes sú na kostole tri zvony na elektrický pohon a malá cengálka vo vežičke na stredom kostola.
Za prvých 150 rokov existencie bol kostol viackrát opravovaný. Keďže v roku 1928 už pre potreby farnosti, ktorá mala 4200 veriacich, bol malý, vtedy farár Ján Kecera sa rozhodol ho zväčšiť.
Projekt rozšírenia kostola spracoval architekt Michal Harminc. Stavba sa začala 2. 9. 1929. Vedúcim výstavby bol Ing. arch. Eugen Oray z Levoče, rodák z Trstenej. Kostol bol zväčšený o prednú rozšírenú časť lode. Bola postavená nová svätyňa, sakristia a kaplnka. V celom kostole sa vybudovala nová klenba, zväčšili sa okná, urobili sa nové lavice a podlaha, nové oltáre a sochy a veža sa pokryla medeným plechom.
Celá stavba bola ukončená za neuveriteľných 14 mesiacov. 6. 11. 1930 bola kolaudácia. Náklady na stavbu činili 834 801, 62 Kčs. Na nich sa podieľali: Oravský komposesorát 75 000; biskup 10 000; obec Rabča 250 000, obec Polhora 216 550, obec Sihelné 125 000, vdp. Ján Kecera 10 000, ofery 20 000, dobrodinci, hlavne Jozef Banas, 127 601.
Rozšírený kostol bol slávnostne konsekrovaný (posvätený) 9. 11. 1930. Konsekroval ho (aj hlavný oltár s relikviami sv. Andreja a Benedikta) spišský biskup Ján Vojtaššák. Asistovalo mu 10 kňazov. Kázeň mal Msgr. Andrej Hlinka, farár z Ružomberka. Na slávnosti sa zúčastnilo asi 5000 veriacich. 16. 11. 1930 posvätil krížovú cestu páter Friderik, františkán z Trstenej. 23. 11. 1930 vdp. Andrej Marhevka, dekan a farár rabčický posvätil sochy na múre pri hlavnom vchode: Sv. Donát a sv. Florián. Oltár, krížovú cestu a sochy v kostole zhotovil Ferdinand Primoth z Talianska. Stáli 144 400 Kčs. Rabčiansky kostol pozná aj smutné udalosti. V roku 1935 dvakrát bol vykradnutý. V máji 1935 chceli zlodeji vziať kalichy aj monštranciu, lebo otvorili bohostánok, ale zrejme boli vyrušení, preto ukradli len peniaze z pokladničky. V októbri 1935 ukradli jeden kalich a cibórium so sviatosťou. Zlodeji boli z Poľska (od Živca), kde boli aj chytení. Kalich a cibórium polámané na kusy našli chlapci nad Sihelným, keď pásli kravy. Boli opravené, posvätené a používajú sa dodnes.
V roku 1941 bol posvätený nový oltár Lurdskej Panny Márie. Staval ho Štefan Bohuš z Uhorskej Vsi. Zároveň bola obnovená kazateľnica. Práca spolu stála 25 800 korún. 30. 1. 1949 bol posvätený nový organ od firmy Rieger z Krnova na Morave. Posvätil ho Msgr. Viktor Trstenský, farár z Dolného Kubína. Aj keď po roku 1950 boli práce na kostole veľmi sťažené, v novembri 1951 bol kostol aj s farou elektrifikovaný za 140 000 korún a v roku 1952 bol do kostola zavedený rozhlas. V rokoch 1952 – 1953 za farára Andreja Doranského bola vo svätyni urobená mozaika od Ernesta Zmetáka, ktorá je kultúrnou pamiatkou. V rokoch 1953 – 1958 bol kostol zvnútra omietnutý. Martin Štepaňák z Oravskej Polhory vyrezal pre kostol v Rabči Betlehem, ktorý slúži dodnes. V rokoch 1958 – 1967 bol kostol omietnutý zvonku, zvnútra vymaľovaný a pokrytý plechovou krytinou. 
V rokoch 1967 – 1990 boli na kostole urobené nasledovné práce: odvedenie vody z odkvapových žľabov, zhotovenie železnej konštrukcie a elektrifikácia zvonov, zhotovenie dreveného obetného stola obráteného k ľuďom, oplotenie kostola, fary a cintorína.
Veľké práce na rekonštrukcii farského kostola sa mohli rozbehnúť až od roku 1989, keď cirkev dostala slobodu.
Roku 1992 boli z iniciatívy žien z Rabče do kostola zakúpené nové koberce v hodnote 100 000 korún. Vykonali sa práce na vonkajšej obnove kostola. Boli vymenené odkvapové žľaby, okolo základov kostola vykopaný vysušovací kanál, nastriekaná vonkajšia omietka, vybudované nové schodište na chór z vnútra kostola, vybudované osvetlenie okolo kostola a úpravy okolia. Práce sa konali za výdatnej pomoci obecného úradu so starostom Dušanom Pitákom.
Roku 1993 pokračovala rekonštrukcia interiéru kostola. Vykonali sa nasledovné práce: nová elektroinštalácia, kúrenie, osvetlenie, ozvučenie, nové okná a dvere, vymaľovanie kostola, reštaurovanie oltárov a krížovej cesty, zateplenie stropu, vchod do kaplnky zvonku. Maliarske a reštaurátorské práce vykonal pán Olšavský z Bratislavy. Ostatné práce vykonali veriaci z Rabče, prevádzka, družstvo a obecný úrad. 
V roku 1994 bol kostol vybavený novým liturgickým zariadením; mramorový oltár a ambó, sedes podľa návrhu Ing. Goča z Ružomberka. Kamenárske práce urobila firma FORBIS KAMEŇ Žilina za 322 000 Sk. Boli obnovené lavice s novým čalúnením. Okolie kostola bolo upravené zámkovou dlažbou. Náklady na obnovu kostola boli vyše troch miliónov korún. Viac ako 2 milióny uhradil obecný úrad a ostatné zo zbierok veriacich. 23. 10 1994 bol kostol a nový oltár slávnostne konsekrovaný otcom biskupom ThDr. Františkom Tondrom. V súčasnej dobe je kostol dôstojným stánkom božím, domom modlitby tunajších veriacich i peknou kultúrnou pamiatkou.
Okrem kostola sú v Rabči tieto dôležité cirkevné stavby:
Cirkevná škola postavená pri kostole v rokoch 1934 – 1935 nákladom 333 000 korún. Posvätil ju vdp. Ján Kecera 25. 8. 1935. V súčasnosti je opäť majetkom cirkvi.
Farská budova postavená v rokoch 1941 – 1942 nákladom 255 000 korún. Posvätil ju vdp. Roman Grígeľ, zubrohlavský dekan, 2. 7. 1942. 
Kamenný kríž na cintoríne z roku 1815.
Kamenná socha sv. Jána Nepomuckého pred kostolom z roku 1821, obnovená v rokoch 1861 a 1993.
KŇAZI ÚČINKUJÚCI V RABČI - DUCHOVNÍ PASTIERI 
O zveľaďovanie duchovného, mravného ale aj kultúrneho a hospodárskeho života Rabče sa starali miestni farári – duchovní otcovia.
Od roku 1772 sa ich v Rabči vystriedalo 17.
Prvým správcom farnosti Rabča bol Mikuláš Sadecký. V roku 1772 preniesol farnosť z Rabčíc do Rabče. Postavil pôvodný kostol v Rabči aj farskú budovu. Pôsobil tu do roku 1796. Jeho nástupcom bol Ján Dvorský. V Rabči pôsobil v rokoch 1796 až 1806. Dal urobiť pôvodný veľký zvon, ktorý bol vzatý počas 1. svetovej vojny. Zomrel 1. 7. 1806 a pochovaný je v kostole v Rabči.
V rokoch 1806 – 1829 bol v Rabči farárom Mikuláš Zboja. Zomrel vo veku 70 rokov. Pochovaný je tiež vo farskom kostole. 
Jeden rok v Rabči pôsobil Pavol Basista (1829 – 1830).
Významným rabčianskym farárom bol Ján Drengubjak, rodák zo Zázrivej. Prišiel tu v roku 1930 z Nižnej. Bol známy maliar a sochár. V Rabči pôsobil do roku 1834.
V rokoch 1834 – 1835 bol v Rabči farárom Jozef Kohút. Po ňom nastúpil Ignác Matkovčík. Pôsobil v Rabči 38 rokov (1835 – 1873). Dal urobiť tretí zvon, ktorý slúži dodnes. Zomrel roku 1883 v Tvrdošíne. Pôsobil tu najdlhšie zo všetkých kňazov.
V rokoch 1873 – 1879 v Rabči účinkoval Mikuláš Lacko. Odišiel do Námestova.
Ďalším farárom v Rabči bol Anton Florek v rokoch 1878 – 1897. Za jeho účinkovania mal tu v roku 1881 primície Jozef Genzor. Anton Florek zomrel v Rabči 23. 7. 1897 a je pochovaný na miestnom cintoríne.
Známym rabčianskym farárom v rokoch 1897 – 1927 bol Jozef Murdžák. Po prvej svetovej vojne dal zhotoviť dva nové zvony. Roku 1926 dal v Polhore postaviť kaplnku. Zomrel 30. 3. 1927 a je pochovaný na cintoríne v Rabči.
Do dejín rabčianskej farnosti sa významne zapísal Ján Kecera. Do Rabče prišiel roku 1927. Hneď po príchode cítil potrebu zväčšiť kostol. Stavba sa uskutočnila v rokoch 1929 – 1930. Za jeho účinkovania bola postavená cirkevná škola (1935) a farská budova (1941). Staral sa nielen o zveľaďovanie cirkevných budov, ale aj o náboženský život. Počas jeho pôsobenia boli v obci 5-krát ľudové misie. Roku 1932 založil miestnu karitu. Za neho bolo roku 1941 zriadené druhé kaplánske miesto. Robil všetko pre povznesenie kultúrneho a hospodárskeho života. Organizoval prednášky, pozýval významné osobnosti. V roku 1935 napríklad odpust v Rabči slávil Msgr. Andrej Hlinka. Zúčastnilo sa na ňom asi 6000 ľudí. Roku 1927 založil 3. rád sv. Františka. Vtedy mal 120 členov. Založil a starostlivo viedol farskú kroniku ”Historia domus.” Zapájal sa aj do politického života. 30. 10. 1931 bol zvolený za starostu obce Rabča. Tento úrad vykonával do 14. 4. 1934. Výsledky jeho práce na poli hmotnom i duchovnom sú viditeľné dodnes. Zomrel 10. 12. 1951 v Rabči. Pochovaný je na miestnom cintoríne.
6. 1. 1952 nastúpil za správcu farnosti Rabča Andrej Doranský. Bol tu do roku 1953. Za jeho pôsobenia bola vo svätyni kostola zhotovená mozaika od majstra E. Zmetáka, ktorá je dnes kultúrnou pamiatkou. Organizoval zbierky na nový organ a venoval sa ochotníckemu divadlu v Rabči.
V ťažkých rokoch 1953 – 1958 rabčiansku farnosť viedol Ján Marko, rodák zo Zázrivej. Spolu so svojím kaplánom Bernardom Pánčim veľmi horlivo vykonával duchovnú činnosť. 27. 3. 1958 bol zatknutý a súdený. O jeho svedomitom kňazskom živote svedčí aj obžaloba pred krajským súdom v Žiline zo dňa 5. 6. 1958. Okrem iného sa v nej hovorí: ”Obvinený Marko a Panči zamerali svoju činnosť na ”Mariánske kongregácie”, hoci vedeli, že činnosť týchto kongregácií bola zakázaná. Vytvorené spevácke krúžky v Rabči asi 60-členný z dievčat a 20-členný z chlapcov preorientoval postupne na Mariánske kongregácie. Členov týchto speváckych krúžkov získavali pre laický apoštolát, rozdávali im rôznu náboženskú, ale ”protištátnu” literatúru. Zamerali svoju rozvratnícku činnosť do radov mládeže a pionierskych organizácií. Vyhlasovali napríklad, že mladé deti majú byť ”Pioniermi Kristovými”. Vytvorili si asi 30-členný miništrantský zbor, ktorý zvlášť vychovávali k oddanosti Cirkvi. Finančne podporovali kňazov či už v pastorácii, alebo mimo pastorácie. V roku 1956 založili spevácky mládežnícky krúžok, v ktorom nacvičovali náboženské piesne. Usilovali sa o to, aby občania častejšie navštevovali kostol, aby počúvali kázne, ktoré boli svojím obsahom zamerané proti nášmu zriadeniu. Dávali mládeži knihy na čítanie pri priadkach a páračkách. Čítaním kníh poverovali najvyspelejších jedincov z Mariánskych kongregácií, čím sledovali to, aby na priadkach a páračkách sa nerozprávalo o otázkach výstavby a socializmu u nás, o marx-leninskej ideológii, ale občania stále žili pod vplyvom náboženskej ideológie.” (Viktor Trstenský, Nemohol som mlčať). Za túto činnosť bol Ján Marko odsúdený na 11 rokov väzenia, po odvolaní Najvyšší súd v Prahe trest zmieril na 7 rokov väznenia 17. 10. 1958.
Roku 1958 do Rabče za správcu farnosti prišiel František Irha. Pôsobil tiež v ťažkých rokoch. Pokračoval v oprave kostola (bol pokrytý plechovou krytinou, zvnútra vymaľovaný a nanovo omietnutý brizolitom). Roku 1967 odišiel do Vydrníka.
V rokoch 1967 – 1990 bol správcom farnosti František Zibrin. Narodil sa v Bacúchu na Horehroní, okres Banská Bystrica. Do farnosti Rabča nastúpil 8. 3. 1967. Začiatky pastoračnej práce boli ťažké a zložité. Pre nedostatok kňazov pracoval vo farnosti sám, bez kaplána, vyše roka. V tých rokoch v oravskom Dekanáte nebolo kaplána. V kňazskom seminári v Bratislave bolo ročne vysvätených 12-13 novokňazov. Ale náboženský život vo farnostiach aj v Rabči pulzoval ďalej. Dôkazom toho je okrem iných aj tá skutočnosť, že v týchto pre cirkev a náboženský život ťažkých časoch, bolo z rabčianskej farnosti vysvätených 10 kňazov: z Rabče Ján Kekelák, Pavol Garaj a Ferdinand Kubík – salezián. Zo Sihelného Jozef Luscoň – salezián a Jozef Brandys. Z Oravskej Polhory Jozef Skurčák, Anton Tyrol, Eugen Ďubek, Juraj Spuchliak, Pavol Herud a diakon Jozef Šimurdiak, ktorý bol vysvätený na kňaza 18. 6. 1995. Kňazi saleziáni študovali a boli vysvätení tajne. Do rôznych ženských reholí odišlo 11 rehoľných sestier: 7 z Oravskej Polhory, 2 zo Sihelného a 2 z Rabče.
Túžbou veriacich v Oravskej Polhore bolo postavenie nového kostola. Podarilo sa to za nesmiernej obetavosti veriacich z Polhory. Všetky práce na stavbe kostola – za veľkých ťažkostí a prekážok zo strany štátu – si robili sami a tiež si stavbu sami financovali. Žiadnu finančnú pomoc alebo podporu od nikoho nedostali. Kostol bol postavený za 22 mesiacov a slávnostne ho benediktoval (vysvätil) Osvp. kapitulný vikár spišský ThDr. Jozef Ligoš. V čase stavby kostola viackrát hrozilo správcovi farnosti odobratie štátneho súhlasu.
V Sihelnom si veriaci postavili z vlastných nákladov zvonicu, do ktorej kúpili nové 3 zvony na elektrický pohon. Postavili si aj tzv. ”Dom smútku”, ktorý bol vlastne kostol – Dom Boží – Dom modlitby. Vysvätil ho okr. dekan z Dolného Kubína Alfonz Letanovský. Tu sa do roku 1994 konali bohoslužby. Stavba bola dokončená za necelý rok.
Pre celú farnosť Rabča, Sihelné a Oravská Polhora bol len jeden cintorín v Rabči. V roku 1969 sa zriadili cintoríny v Sihelnom aj v Oravskej Polhore a nový cintorín v Rabči, ktoré požehnal ThDr. – Jozef Ligoš, kapitulárny vikár.
Pastoračná práca vo farnosti je náročná. Veď v jej obvode sa nachádza 7 budov základných škôl. V rokoch 1968 – 1970 pomáhali vyučovať náboženskú výchovu rehoľné sestry z rehole Božského Vykupiteľa zo Spišského Štvrtku: Sidónia, Fabiana a Miriam. Po donútení zo štátnej správy museli odísť z farnosti. 
Je to len nepatrná časť udalostí, ktoré prebehli v rabčianskej farnosti v rokoch 1967 – 1990. 
Pri bohoslužbách v kostole v Rabči 16. 7. 1990 duchovný otec farnosti upadol do bezvedomia (anémia krvi) a tak 31. 8. 1990 odišiel na predčasný invalidný dôchodok. Býva a pomáha v pastorácii ako výpomocný duchovný. V prvom roku slobody (po revolúcii v roku 1989) nastúpil do Rabče Štefan Živčák. Ukazovali sa nové možnosti a on ich chcel čo najlepšie využiť. Začal pracovať na duchovnej i materiálnej obnove farnosti. Venoval sa zvlášť rodinnému apoštolátu. Mal plány aj na opravu farskej budovy a kostola, ktorý po rokoch totality priam túžil po generálnej oprave. Zákerná choroba (leukémia) mu nedovolila uskutočniť plány. Roku 1991 dlhé týždne strávil v nemocnici od  1. 7. 1991 po čiastočnom zlepšení zdravotného stavu bol preložený na ľahšiu farnosť do Vydrníka. Tam po ťažkej chorobe aj zomrel 2. 11. 1993 v 55. roku života. Pochovaný je v Mníšku nad Popradom.
Jeho nástupcom sa stal Blažej Dibdiak, rodák z Novote, nar. 12. 7. 1961. Do Rabče prišiel 1. 7. 1991 z Tvrdošína, kde pôsobil ako kaplán. Po nástupe pokračoval v začatých prácach jeho predchodcu. Roku 1991 bola čiastočne opravená farská budova. V ďalšom roku bola urobená vonkajšia úprava kostola a v rokoch 1993-1994 generálna oprava interiéru kostola s novým liturgickým zriadením, zavŕšená slávnostnou posviackou otcom sídelným biskupom Mons. ThDr. Františkom Tondrom 23. 10 1994. Okrem toho za jeho účinkovania bola postavená nová farská budova vo filiálke Oravská Polhora a 1. 7. 1994 zriadená nová farnosť v Oravskej Polhore. V Sihelnom bol vybudovaný nový kostol Povýšenia sv. Kríža a 10. 9. 1994 bol slávnostne posvätený pomocným biskupom a generálnym vikárom Mons. Andrejom Imrichom, za veľkej účasti veriacich hornej Oravy.
Veľké dielo sa podarilo v Rabči za dobrej spolupráce s Obecným úradom, najmä so starostom Dušanom Pitákom, ktorý svojou osobnou aktivitou má veľký podiel na všetkých prácach v kostole. Okrem toho sa urobili rozsiahle úpravy na miestnom cintoríne.
Okrem farára a kaplána náboženskú výchovu vo farnosti vyučujú aj katechétky Marta Gabaníková a Marcela Dudová. Ochotne pracujú aj s mládežou na poli náboženskom, duchovnom a kultúrnom. 
Kapláni, ktorí v Rabči účinkovali v tomto storočí:

1. Jozef Hromada 1899 – 1902
2. Michal Bajor 1902 – 1903
3. Karol Kučera 1903 – 1905 
4. Bernard Sommer 1905
5. Vincent Malinay 1905 – 1907
6. Štefan Schulz 1907
7. Ján Dorník 1907 – 1909
8. Štefan Kofrit 1909 – 1910
9. Eugen Sikora 1910 – 1911 
10. Ján Bukna 1911 – 1912 
11. Martin Jablonský 1912
12. Jozef Gyagyo 1912 – 1913 
13. Ján Kecera 1913 – 1914
14. Jozef Kubičár 1914 – 1915 
15. Jozef Machay 1915 – 1916 
16. Jozef Brnuššák 1916 – 1917 
17. Jozef Michna 1917
18. František Galvič 1917
19. Štefan Kubičár 1917 – 1924
20. Michal Bačik 1924 – 1925
21. Ján Pjenčák 1925 – 1927 
22. Ján Húšťava 1927 – 1929
23. Ján Koperdan 1929 – 1930
24. Eduard Bugár 1931 – 1932
25. Pavol Sopko 1932 – 1936 
26. Ľudovít Bakoš 1936 – 1938 
27. Jozef Gonsorčík 1938 – 1940 
28. Bartolomej Sedlák 1940 – 1943
29. Andrej Sula 1943
30. Ignác Žemba 1943 – 1944 
31. Štefan Precner 1944 – 1946
32. František Irha 1946 –1949 
33. Andrej Doranský 1946 – 1949
34. Ján Slávik 1949 – 1951
35. Michal Ševčík 1950 – 1952 
36. Jozef Čakánek 1952 – 1953
37. Bernard Pánči 1954 – 1958
38. Jozef Cibuľa 1958
39. František Irha 1958 – 1959
40. Ján Nagy 1958 – 1960
41. Vladimír Olos 1960 – 1962 
42. Alfonz Letanovský 1962 – 1963 
43. Dr. Peter Makoš 1964
44. Pavol Mikula 1964 – 1965 
45. Michal Zajac 1965 
46. Emaluel Chyla 1965 – 1966
47. Jozef Golvoň 1966
48. Pavol Hrubý 1966
49. Anton Tatarko 1968 – 1970 
50. Peter Ťapák 1970 – 1973 
51. Dušan Špiner 1973 – 1974 
52. Ondrej Imrich 1974 – 1977 
53. Jaroslav Kmeť 1977 – 1978 
54. Marcel Šiškovič 1978 – 1979 
55. Jozef Tomáň 1979 – 1981 
56. Serafín Kavoň 1980
57. Štefan Duraj 1980 – 1981 
58. Štefan Boržík 1981
59. Jozef Kasan 1981 – 1986 
60. Jakub Grich 1986 – 1987 
61. Michal Štang 1987 – 1989 
62. Marián Dopater 1989 – 1990 
63. Vincent Dzurňák 1990 – 1991 
64. Alojz Chmelár 1991 – 1994 
65. Viliam Maretta 1994

Kňazi pochádzajúci z Rabče

Jozef Genzor 
Narodil sa 30. 12. 1858 v Rabči. Za kňaza ho v roku 1881 vysvätil vacovský biskup Anton Peitler. Primície mal v Rabči. Účinkoval ako farár dekan vo farnosti Hered v Maďarsku. 16. 8. 1931 slávil v Rabči 50. výročie kňazskej vysviacky. Zomrel v roku 1934.

Ján Brišák st.
Narodil sa 1. 4. 1866 v Rabči. Vysvätený bol v roku 1892. Kaplánoval v Zákamennom, v Letanovciach, v Zubrohlave, v Bobrovci, v Ružomberku a nakoniec ako dekan – farár v Zázrivej (1901 – 1929). Tam zomrel 2. 1. 1930 a je aj pochovaný.

Ján Brišák
Náboženský spisovateľ, profesor a katolícky farár. Narodil sa 27. 2. 1904 v Rabči. Ľudovú školu navštevoval v Rabči a v Zázrivej. Gymnázium v Trstenej a v Ružomberku. Filozofiu a teológiu na univerzite v Insbrucku v Rakúsku (PhDr.). Bol kaplánom a profesorom v Spišskej Novej Vsi. V rokoch 1938 – 1943 riaditeľom tamojšieho gymnázia, gymnaziálnym profesorom a kaplánom v Ružomberku, v rokoch 1951 – 1977 správcom farnosti v Zubrohlave. Zameral sa hlavne na výchovu mládeže, viedol skauting. Ako náboženský spisovateľ vydal v roku 1946 brožúry o podstate a zmysle sv. omše (Najsvätejšia obeta, Pri Božom oltári, Obrady Veľkého týždňa, Neznáma obeta). Jeho najvýznamnejším dielom je modlitebná kniha Hore srdcia (1948). Do slovenčiny preložil prácu F. Grivca Slovanskí apoštoli sv. Cyril a Metod (1930). V Spišskej Novej Vsi bol aj predsedom Miestneho odboru Matice slovenskej a dôverníkom Slovenskej národnej knižnice.
Zomrel 10. 1. 1978 v Rabči a tu je aj pochovaný.

Ján Kekelák
Narodil sa 2. 12. 1960 v Námestove. Základnú školu navštevoval v Rabči, gymnázium v Námestove. Teológiu študoval na CMBF v Bratislave 1982 – 1987. Vysvätený bol 16. 6. 1987 v Nitre.Vysvätil ho biskup Ján Pástor. Účinkoval ako kaplán v Levoči, v Poprade a v Tvrdošíne a ako farár v Hladovke. V súčasnosti je farárom v Liptovskej Lužnej.

Ferdinand Kubík (SDB)
Narodil sa 14. 5. 1960 v Námestove. Základnú školu navštevoval v Rabči, gymnázium v Námestove a v Bratislave Vysokú školu elektrotechnickú, ktorú ukončil v roku 1983. Teológiu študoval tajne u saleziánov. Vysvätený bol 11. 2. 1988. Po vysviacke pôsobil v službách rehole saleziánov v Bratislave, v Žiline a v Prešove.

Pavol Garaj
Narodil sa 1. 7. 1965 v Leviciach, Základnú školu navštevoval v Rabči. Gymnázium v Námestove, CMBF v Bratislave v rokoch 1983 – 1988. Vysvätený bol 1. 4. 1989 v Trnave biskupom Jánom Sokolom. Účinkoval ako kaplán v Rabči a v Ružomberku. V súčasnosti je farárom vo farnosti Veľké Borové.

Z Rabče pochádzal aj kňaz Anton Kubančik a tiež rehoľné sestry Anna Theobalda Jagnešák, Mária Tropková a Angelika Tropková.

Ž I V O T  A  K U L T Ú R A  Ľ U D U  V  M I N U L O S T I

Z A M E S T N A N I E

POĽNOHOSPODÁRSTVO
Hlavným zamestnaním prevažnej väčšiny obyvateľov Rabče bolo po celé stáročia poľnohospodárstvo spojené s chovom hospodárskych zvierat.
Pôdu potrebnú na pestovanie plodín získavali vyklčovaním časti lesov.
Obrábanie pôdy sa vykonávalo tradičným spôsobom. Dlho sa používali celodrevené pluhy, od druhej polovice minulého storočia postupne jednoradličné polokovové s oceľovou radlicou. Po druhej svetovej vojne sa častejšie objavovali celokovové pluhy a aj kvalitnejšie ostatné stroje, ktoré výraznejšie uľahčovali a skvalitňovali prácu. Tieto sa väčšinou dovážali z Čiech, kde ich odkupovali od bývalých súkromných podnikateľov.
Z plodín sa pestoval ovos, jačmeň, žito, ikrica, zemiaky, kapusta, fazuľa, bôb, hrach, burgyňa a osvedčil sa aj ľan.
Jarné poľnohospodárske práce sa tu väčšinou začínali v druhej polovici apríla, niekedy už koncom marca a v niektorých rokoch až začiatkom mája.
K jarným poľnohospodárskym prácam si zámožnejší gazdovia najímali jarovníkov. Boli to väčšinou muži z chudobnejších rodín, ktorí nevlastnili kone. Za prácu i ten-ktorý gazda požičal kone na obrobenie vlastných pozemkov.
Kosenie tráv sa zvyčajne začínalo 10. júla, ďatelina koncom júna a začiatkom júla. Žatva sa začínala medzi 10. – 20. augustom. Obilie sa mlátilo takmer celú zimu cepmi. Po vymlátení sa zrno ukladalo na pôjdoch v srombkoch – nádobách zo šindľa s obsahom 5, 10, 20 meríc zrna (1 merica = 60 litrov), alebo v nádobách z dosák safárne s obsahom 50 – 60 meríc zrna.
Pri pestovaní poľnohospodárskych plodín bol zaužívaný nasledovný osevný postup: prvý rok sa zasadili zemiaky, potom ovos kručok – rýchlik, za ním drobný ovos a potom opäť zemiaky alebo ďatelina. V dávnejšej minulosti sa po ovse roľa nechávala na jeden rok zatrávniť. V nasledujúcom roku do nej siali ovos a opäť zemiaky.
Pred sadením sa zemiaky krájali a sadili sa vokrovki. V minulosti sa pôda pod zemiakmi zorala na jar a ženy ich potom do nej sadili motykou priečne záhonom.
 Trávy sa kosili ručne a za slnečných dní sušili neustálym prevracaním hrabľami. Pred večerom sa seno kládlo do kôp a ráno opäť roztriaslo, aby sa dosušilo. Počas mokrých rokov sa seno z borov muselo vyvážať na suchšie miesta.
V Rabči bolo rozšírené pestovanie ďateliny kunicyna. Dosušovala sa na ostrvách voscoki, neskôr na sušiakoch. Skosené obilie sa dosušovalo v kozlíkoch slunik, ktoré tvorilo šesť snopov a čiapka.
Maštaľný hnoj sa na lúky vyvážal v jeseni a pod zemiaky v zime. V minulosti sa ako stelivo používala smreková čečina ščeľo, ktorú rezali na primitívnych rezačkách. V neúrodných rokoch sa táto používala aj na kŕmenie dobytka.
Močovke sa v minulosti venovala veľmi malá pozornosť. Väčšinou vytekala do potokov.
Už v období prvej ČSR sa prejavoval dopyt po umelých hnojivách. Najväčší záujem aj po druhej svetovej vojne bol o Thomasovu múčku. 
Po celé stáročia bol pre roľníka nepostrádateľný hovädzí dobytok. Poskytoval mu mlieko, maslo, tvaroh, mäso i kožu na obuv.
Takmer každá usadlosť vlastnila aspoň jednu kravu. Záviselo to od majetnosti tej-ktorej rodiny. Kto choval viac kusov dobytka, choval aj koňa, niektorí voly. Rozšírený bol chov oviec. Pásli sa na rabčickom a jasenickom salaši.
Dobytok väčšinou pásli deti, u zámožnejších gazdov najatí pastieri. Aj to najčastejšie bývali deti z chudobnejších rodín. Najatí pastieri slúžievali od februára do novembra. Často spávali v maštaliach na vrcenču – vyvýšenom mieste. Toto miesto slúžilo aj na stráženie zvierat, keď sa očakával prírastok. 
V dávnejších dobách sa dobytok pásaval celý deň na vzdialenejších pasienkoch. Tam ho chodili ženy dojiť. Voľne sa dobytok pásol až po zbere kapusty.
Zdrojom príjmov obyvateľov pod Babou horou bolo lesné hospodárstvo a s ním spojené drevárstvo. 
Stromy sa väčšinou stínali v máji a hlavne v jeseni a zime. Do začiatku 19. storočia sa stínali sekerami a potom sa používala dlhá obojručná píla.
Po odstránení konárov a kôry sa stromy koňmi sťahovali na skládky dreva. Gazdovia, ktorí vlastnili konský záprah, vozili drevo z lesov na skládky alebo na píly.
DOMÁCKA A REMESELNÁ VÝROBA
Hoci aj v Rabči si každý roľník vedel doma vyrobiť jednoduchý riad, potrebný pri svojom hospodárstve (takmer každý si vedel ušiť kapce), predsa náročnejším prácam sa venovali len niektorí obyvatelia. Vyrábali ťažké furmanské vozy, sane na dopravu dreva i drevené mažiare, stupy, kadluby, múčnice, sudy na kapustu, korytá na pečenie chleba a vysolenie mäsa, vahančeky, vedierka, dbanky na mútenie mlieka, bačovský inventár, šindle, kľúče, zámky, kovania, atď.
V Rabči v minulosti pracovali viacerí kolári kolejoře: Ján Gluštík Capek, Pavol Miklušák Hromajdžik, Pavol Miklušák Křonscík, Ján Miklušák Janík, Ignác Miklušák Křonscik, Jozef Kovalíček Otepka, Jozef Miklušák Bariľák, Jozef Sivek Bandik. Zhotovovali celé vozy, ich časti a zároveň robili údržbárske práce. Niektorí vyrábali aj kolovrátky na pradenie ľanu. Najvhodnejším materiálom bolo drevo z jaseňa alebo buka. Aj z toho dôvodu rástol jaseň takmer v každom dvore.
Vozové košiny a košíky vyrábal Štefan Oršuliak Sirek a Hondras Pilarčík.
Nábytok, dvere, okná, ba aj hudobné nástroje vyrábali stolári. Týmto prácam sa venoval: Ján Mihaliak, Ján Skurčák Vlček, Jozef Popieráčik, Jozef Šurin, František Kubík, Jozef Tyrol, Ján Bedrich (vyrobil aj niekoľko huslí) a ďalší.
Šindle strojom vyrábal Jozef Popieráčik a Rudolf Jančo.
V 19. storočí v Rabči pôsobil garbiar Kubasák. Býval na dolnom konci dediny. Za prvej ČSR si obyvatelia obce dávali kožu spracovávať garbiarovi Antonovi Kuckovi v Námestove (zahynul pri požiari 2. 4. 1945).
Výrobou obuvi sa zaoberalo viac obyvateľov obce. V rokoch 1900 – 1943 to bol Ján Jančo; do roku 1953 jeho syn Cyril Jančo. Šitím obuvi sa zaoberal aj Ján a Anton Cvoliga. Obuvnícke remeslo vykonával Anton Prisenžniak Čort. Výrobu a opravu obuvi v obci nepriaznivo ovplyvnilo zriadenie predajne BAŤA v roku 1940 v dolnej časti obce Oravská Polhora.
Niekoľko obyvateľov sa v minulosti zaoberalo krajčírskym remeslom: Ignác Domin, Ján Šurin Ferleta, Terézia Pitáková Mokošová s dcérou Teréziou Zboňakovou, Žofia Mincová, Jozefína Tyrolová a ďalší. Súkenné nohavice šil Anton Masničák a Ján Revaj. Jednoduché kožúšky šil Pavol Gura, Pavol Kovalíček a Ján Cvoliga. Vlnené rukavice s jedným palcom vyrábal do roku 1954 Anton Gnidiak Bľanik.
V Rabči bolo zastúpené aj kováčske remeslo. Kováčske vyhne kuzne sa zvykli dediť z otca na syna. Boli to malé zrubové stavby, alebo len provizóriá – z dosák obité stavby stĺpikovej konštrukcie. Do roku 1920 kováčske remeslo vykonával Ignác Taraník. Vyhňu mal v Sivovskom potoku. Po ňom náradie prevzal Ignác Korman a remeslo prevádzkoval do roku 1955. Osvedčeným kováčom bol Jozef Oselský Svedřik. Remeslu vyučil aj svojich synov Ignáca a Jozefa. Na hornom konci bol známym kováčom Pavol Jaššák, ktorý vyučil tiež svojich troch synov – Vendelína, Jána a Antona. Kováčstvom sa v Rabči zaoberali aj: Ignác Prisenžniak, Jozef Adamčík, Jozef Joščák Kocurek, Anton Boldoviak, Jozef Ratica Bugan, Ondrej Ratica Pojčík, Jozef Revaj, Ignác Žľak, Jozef Piták, Jozef Kekeliak.
Tradíciu mala v obci výroba ľanového oleja. Jedna olejáreň sa nachádzala u Jána Jagelku. Pracovalo sa v nej do roku 1950. Pozostatky olejárne sa v šesťdesiatych rokoch nachádzali u Jána Kvasniaka. Otec Juraj Kvasniak so svojou manželkou Annou, rodenou Jagelkovou, sa zaoberali touto prácou v rokoch 1910 – 1939. Zariadenie dielne bolo dedičstvom po Jozefovi Jagelkovi bývajúcom Na Sielčiku. Okrem výroby oleja sa zaoberal obchodovaním so soľou a mäsom. Olejkáreň si zriadil aj jeho syn Ján Jagelka v Sihelnom, kde sa priženil.
Do olejkárne sa nosilo čisté a vysušené semeno. Výroba oleja sa začínala príchodom veľkého pôstu a s ním sa aj končila. V tomto čase sa v olejárni pracovalo deň-noc a do výroby oleja bola zapojená celá rodina.
Kronikár Anton Brišák zapísal v kronike obce rozprávanie Jána Kvasniaka o práci v olejárni:
”Výrobňa mala tri zariadenia: tzv. stempy, pec na praženie a lis. Ďalším príslušenstvom boli: drevené korýtka (dlabáky), plat – upletený zo srsti kravského chvosta, dierkovaný železný hrniec na lisovanie a drevená nádoba na olej tzv. cebřik. Stempy pozostávali z dvoch na seba položených bukových trámov, každý o hrúbke a šírke 40 x 40 cm, a tie boli zopnuté železom. Stempy – to boli vyhĺbené okrúhle diery vo vrchnom tráme s priemerom 16 cm a hĺbke 40 cm dno týchto otvorov bolo železné. Do stempy sa vsypali 2 litre semena. Toto sa tĺklo okrúhlym klátom, v podobe piesta, upevneným na konci mocnej dvojramennej bukovej páky. Klát mal na dopadovej strane nabité krátke ostré železá. Dopadom do stempy drvil ľanové semená na jemnú múku. Striedavý pohyb kláta v stempe vykonával chlap, ktorý držiac sa opory, nohou vážil koniec dvojramennej páky, čím dvíhal druhé rameno s klátom, ktorý svojou váhou i s príklopom druhej nohy dopadal do stempy. Drvené semeno sa občas rukou zamiešalo. Takto urobená múka sa potom na hustom site pretáku preosiala do korýtka. Zbytok sa opäť tĺkol. 
Po skončení tejto práce sa jemná zmes v korýtku foldovala, t. j. zaliala sa presným množstvom teplej vody, a to podľa množstva zmesi a rukami sa všetko miešalo. Keď sa šedé cesto zmenilo dohneda, vysušovalo sa trením v rukách. Vysušená hmota musela byť pružná. Pri stlačení sa musela samočinne zdvihnúť. Až potom mohla prikročiť domáca gazdiná (olejárka) ku praženiu. Robila to na osobitnom šporáku, v ktorom bol zamurovaný široký železný hrniec, tzv. rynik. Zmes sa ustavične miešala. Nesmela sa pripáliť. Veľmi horúca sa dávala do železného lisovacieho hrnca, ktorý mal voľné pohyblivé dno. Do toho veľmi silného hrnca rynika sa predom dovnútra vložil plat, ktorého štyri konce museli vyčnievať, aby sa horúca masa pekne zabalila. Takto sa to potom dalo ležmo do ložiska lisu, tzv. prasu a dierkami z hrnca vytekal do drevenej nádoby krásny zlatý, príjemne voňavý ľanový olej. Z 3 kg takejto hmoty natečie 1 liter oleja. Výlisok, tzv. makúch, býval veľmi tvrdý. Rozbíjal sa kladivom, močil v teplej vode a dávali ho dobytku. Pri plnom pracovnom nasadení od rána do poobedia mohlo sa odstaviť najviac 5 makúchov. Od jedného makúcha dostal olejár 2 šestáky a 1 dl oleja. 1 liter oleja mal hodnotu 1 litra pálenky (za I. ČSR to činilo 18 korún). O ľanový olej bol veľký záujem. Olejár mal vždy dostatok zákazníkov. Najčastejšími bývali slanickí, bobrovskí a zubrohlavskí plátenníci.
Dokončím ešte opis zbývajúceho zariadenia. Spomínaný plat bol tkaný zo srsti kravského chvosta, a to do tvaru pravidelného kríža. Srsť sa náležite vyčistila, vyprala a spriadala sa do mocných nití, z ktorých sa jednoduchým spôsobom, snovaním a prevliekaním utkal plat. Bez neho sa nedal olej lisovať. Špecialistom na výrobu platov bol príbuzný Kvasniakovcov, Ján Jagelka zo Sihelného.
Pras, t. j. lis mal pre svoju mohutnosť osobitné miesto. Pozostával z dvoch bukových trámov o rozmeroch 50 x 50 x 700 – 800 cm, ktoré boli ležmo položené na poklade do tvaru písmena V. Vpredu, kde sa lisovalo, boli trámy spojené bukovým jarmom a ramená na druhom konci sa zužovali a rozširovali pomocou závitovej osi veľkého dreveného kolesa, ktoré pri lisovaní uvádzali do pohybu viacerí chlapi.”
Ľan mal v minulosti široké využitie. Jeho vlákna boli spracovávané, Tkali z nich plátno používané na výrobu niektorých častí oblečenia, na plachty, vrecia a iné potreby. 
Premena ľanových býľ na krásne vybielené plátno si vyžadovala takmer rok intenzívnej a trpezlivej, predovšetkým ženskej práce.
V kronike obce zaznamenal túto prácu kronikár Anton Brišák nasledovne: ”Vytrhaný ľan sa viazal do väčších snopkov, tzv. otiepok. Doma ho rafali na rafákoch, t. j. zbavovali semenných bobúľ, gluvek, viazali do malých viazaničiek, tzv. stuh a močili 10 – 12 dní v močidlách. Za močidlá súžili vyhĺbené plytké jamy so stojatou vodou, pri riekach, alebo v potokoch. Dĺžka močenia tiež závisela od teploty vody. Vymočený ľan sa obyčajne po senných zbierkach stlal do riadkov na záhradách alebo lúkach, kde sa rosil. Močený ľan sa rosil 1 – 2 týždne, nemočený 1 mesiac. Opäť sa zbieral do otiepok a dosušoval na poleniciach. Po skončení jesenných prác sa vysušený ľan tĺkol bukovými piestami, tzv. kijonkami na nízkych drevených stoliciach. Tĺklo sa obyčajne v dvojiciach, ale i trojici a štvorici, striedavo proti sebe, čo v tejto dobe bolo obzvlášť pozoruhodné, lebo celá dedina sa ozývala takýmto klepotom. Týmto spôsobom sa tvrdé ľanové stonky lámali, aby sa z nich v ďalšom procese ľahko odstránilo pazderie paždžre.
V poslednom čase sa ručné tlčenie pozmenilo na lámanie ľanových stoniek v železných ozubených valcoch. Potom sa opäť ľan dosušoval a išiel na ďalšie spracovanie v tzv. mendlici a čerlici – mjndlica a čerlica. Mendlica mala podobu skladacieho vreckového noža, s prázdnym puzdrom a čepeľou (nožom) s rúčkou na konci. Bola asi 1m dlhá, 12 cm široká, celá z bukového dreva. Upevňovala sa na koňa kobylica. Na nej spracúvala žena hrsť otlčeného ľanu. Kládla ho priečne pod nôž. Postupným sekaním a vyťahovaním ľanu sa stonky ešte viac lámali a uvoľňovalo sa pazderie. Čerlica bola odolná, ale s tým rozdielom, že puzdro i nôž boli dvojdielne. Pomocou nej sa ľan úplne zbavoval pazderia a vlákna sa celkom uvoľnili. Hrsť tohto ľanu sa v strede previazala a odložila. Nasledovalo česanie ľanu na tzv. sceči. Bol to plošný hrebeň s ostrými klincami, pripevnenými na stolicu, na ktorej sa pôvodne rafal ľan. Vyčesaný ľan sa opäť previazal, dával do tzv. uzlov, vnzel, lepšie povedané kocurkov. Kocúrek tvoril 6 hrstí. Z nich sa plietol bugiel, čiže polvenček, čo tvorilo 12 hrstí.
Po vyčesaní na šteti ostával menej kvalitný ľan tzv. klaky, ktorý sa viazal obdobne ako česaný ľan. Napokon sa mohlo prikročiť ku pradeniu, k čomu slúžilo za starých čias vreteno vřečuno, v minulosti a tomto storočí kolovrátky vuzecky. Z bugľa sa postupne odoberali hrste, voľne sa ľan nakrúcal na tzv. křnzeľ, na ktorý sa priviazal stuhou, alebo povrázkom. Takto sa voľne nasadil na praslicu přnšlica, ktorej časť tzv. šodku (šodka) si dala žena pod zadok a priadla. Jemná priadza bola z česaného ľanu a hrubá z klakov. Z vretena sa potom (alebo z kolovrátka) snovala niť na motovidlo, na ktorom sa vždy 24 nití previazalo v pásmo. Celé pradienko na motovidle tvorilo 60 pásiem. U hrubej priadze z klakov sa viazalo 30 nití v pásmo a 20 pásiem tvorilo jeden lakeť, lokieč, lokče. Často sa pradienko a lakte stotožňovali. U stredne hrubej priadze išlo do pásma 30 nití a 60 pásiem tvorilo pradienko, tzv. pultorok. Z jedného bugľa upriadla žena 2 pradienka. Z jedného pradienka utkal knop 2 rify plátna, z jedného lakťa 1 rif plátna. Za 1 deň bol schopný utkať 10 rifov plátna. Jeden rif, to bolo plátno v dĺžke 75 cm a šírke 72 cm.” Plátno ale aj koberce v Rabči tkal: Anton Harbut, Anton Prisenžniak Mareňák, Pavol Lubas Kopčok, Anton Pienčák, Ján Jagnešák (vlastnil železné krosná). Modernejšie tkáčske zariadenia sa v obci šírili za podpory farbiarov zo Slanice, ktorí sa tým snažili získať viac roboty pre vlastnú farbiareň.
Od roku 1935 sa v Rabči rozšírila aj výroba handrových kobercov. Okrem už uvedených ich tkali: Anton Harbut, Anton Prisenžniak Mareňák, Pavol Lubas Kopčok, Ján Jagnešák, Jozef Jagnešák, Anton Pienčák, Anna Ferletiaková rod. Jagnešáková, Jozef Kvasniak Majcher, Anton Žitniak Pieščanik, Anton Zboňák Cublik, Pavol Prisenžniak Čortík, Anton Genzor. Neskôr sa koberce tkali v mnohých domácnostiach avšak z kupovanej farbenej priadze. Jagnešákovci Kľapci boli (v rokoch 1900 –  1945) známi tkaním súkna na portky, kapce a dvojfarebné konské pokrovce.
Výrobou konských chomútov sa od roku 1950 zaoberal Anton Masničák. 
Ozdobné kytice do bytov, na svadby i na hroby vyrábala Johana Vnenčáková. 
Staré hodiny opravoval Ignác Bartkoviak a Štefan Babinský.
Spiežové zvonce do roku 1935 zhotovoval Anton Pilarčík na dolnom konci obce. Zároveň vyrezával drevené kríže s korpusom (nachádzajú sa pri Jánovi Pitákovi, Jánovi Kováčovi a pri Zboňákovi).
V päťdesiatych rokoch skončili v obci svoju prevádzku mlyny. 
Podľa ústneho podania bol gaceľovský mlyn pri ceste do Rabčíc a mlyn na Záleskovej rali pôvodne šoltýsky. Mlyn Pod Brehom bol postavený až niekedy v prvej polovici 19. storočia ako náhrada za mlyn, ktorý stál pod Gaceľským Grúňom pri Sivovskom potoku. Priekopa k nemu viedla spod Magury, kde bol jaz pre náhon vody.
V mlyne Pod Brehom pôsobil mlynár Jozef Ignaťák. Mlel do roku 1914. Po ňom do roku 1923 bol mlynárom Anton Grobarčík a Jozef Kalfas. Do roku 1948 bol potom v nájme Jozefa Lovaštíka z Oravskej Jasenice, ktorý ho zmodernizoval a elekrifikoval. Ďalším mlynárom bol Ľudovít Čajka z Oravskej Jasenice. Mlyn od gazdov odkúpil a udržiaval v prevádzke do druhej polovice päťdesiatych rokov. Tam si postavil aj dom.
V Gaceli stál pôvodný i neskôr postavený mlyn na tom istom mieste. Do roku 1914 sa tu vystriedali viacerí mlynári. Starší občania spomínali meno Tatarka, po ňom Anton Djubašák, Ján Branický. K prebudovaniu došlo počas I. svetovej vojny. Odkúpená bola stará hájovňa v Rovniach a z nej bol postavený zrub mlyna aj s bytom mlynára. Do roku 1920 bol mlynárom Ján Kovalík z Klina. Odvtedy, až do zániku mlyna v päťdesiatych rokoch, bol mlynárom Ján Gužík.
V hornom mlyne dlhý čas mlel Pavol Labudjak. Mlynské kamene doviezol z Poľska. Po ňom mleli jeho synovia Ján a Anton Slovík Bahuliak z Rabčíc, Pavol Tatík z Rabče, Anton Graňák z Vavrečky a v roku 1929 ho prenajal Jozef Motyka z Rabče. Mlyn mlel do druhej polovice päťdesiatych rokov. Zamontované dynamo vyrábalo jednosmerný prúd, ktorým bol osvetlený kostol a poháňaný organ.
Mlyny vlastnili viacerí gazdovia. Gacelský mlyn desiati, neskôr dvanásti gazdovia, horný mlyn vlastnilo 27 gazdov a mlyn Pod Brehom 16 – 20 gazdov. Účasť na mlyne sa dedila a prechádzala na dediča, ktorý zostal v gazdovskom dome, alebo si túto mohol záujemca kúpiť. Účastníci sa podieľali na výstavbe alebo celkovej údržbe mlyna, na udržiavaní priekopy, jazu, mlynského kolesa, atď. Tieto práce sa zvyčajne robili v jeseni. Mlynára si gazdovia volili na osobitnom zhromaždení pred Vojtechom a to na 1-3 roky. Po voľbách musel mlynár zaplatiť oldomáš holdomas. Pila sa vokovitka.
Mlyn sa prenajímal za ročný poplatok. Do bezplatného užívania však mlynár dostával časť poľa. Svojim gazdom mlel bezplatne. Ostatným za zrno, múku alebo peniaze. Mlelo sa na počkanie na cakano. 
Koncom 19. storočia vybudoval Ján Sivoň pri mlyne v Gaceli pílu. Zmluva medzi Jozefom Sivoňom a gazdami bola spísaná 3. decembra 1893.
V roku 1931 túto pílu odkúpil Zigmund Steinitz, majiteľ obchodu a krčmy v Gaceli. Postavil nový gáter s kovovou transmisiou na vodný pohon. V roku 1945 pílu od Eržiky Steinitzovej odkúpil Jozef Tvarožek. Opäť bola modernizovaná a prerobená na parný pohon. Pracovala však len do začiatku päťdesiatych rokov.
Druhú pílu pri mlyne Pod Brehom postavil Jozef Ratica Bugan v deväťdesiatych rokoch minulého storočia. V rokoch 1940 – 1941 bola rekonštruovaná. Zabudovaný bol liatinový gáter s Franciskovou turbínou. V roku 1950 pílu prevádzkovalo JRD, neskôr MNV. Po povodni v roku 1958 bol prerobený pohon na dieselový motor a od roku 1968 na elektrický pohon.

Ľ U D O V Ý  O D E V

Ľudový odev sa v Rabči nosil do začiatku dvadsiatich rokov nášho storočia. Vyznačoval sa jednoduchosťou. Šitý bol z plátna a súkna, teda z materiálu vyrábaného v domácom prostredí. 
Muži nosili čierny tvrdý klobúk so strieškou vyhrnutou dohora. V zime nosili baranice z ovčej kože. Košele nosili bez goliera a výšiviek, so širokými rukávmi a zozbieranými manžetami. Pôvodne sa zväzovali šnúrkou, neskôr sa zapínali gombíkmi. Ďalšou časťou mužského odevu bol pruclík z tenkého súkna, vpredu zdobený dvoma radmi mosadzných alebo bielych lesklých kovových gombíkov. Vo sviatočné dni muži nosili portky tenkého súkna bielej farby. Zdobené boli na nohách a v príporách čiernym pásom, vluckom a krokvičkovým stehom (krokievki). Čiernym pásom bol lemovaný aj zášev. Opasok používali kožený, čierny.
V pracovné dni používali portky z hrubého súkna, ale bez zdobenia. Na nohách nosili krpce čiernej farby, biele ľanové onuce a čierne návleky, novloki v dĺžke 1, 5 m, ktoré sa niekedy nakrúcali aj na portky. Na vrch sa obliekala čierna súkenná halina zdobená na golieri a na rukávoch zeleným harasom. Guňa sa používala ako trojštvrťový kabát. Bola z čierneho súkna s rukávmi, zdobená na krku zeleným, alebo červeným harasom. Nosili ju zaviazanú pod krkom šnúrkou z harasu. V zime muži nosili krátke kožuchy s rukávmi z červeno-hnedej kože, na rukávoch a po obvode obšité čiernym baránkom vopramom, zdobené na rukávoch a spredu koženými vlnkami. Nosili sa aj z bielej kože. Krátke kožúšky bez rukávov sa volali serdáky.
Ženy v letnom období nosili krátke, priliehavé šafolové pruclíky s rojtom, ktoré sa v strede zapínali. Spod neho pod krkom a na ramenách vyčnievala biela košeľa alebo oplecko. V ramenách bolo výrazne nazberané a nad lakťami zviazaní farebnou stuhou. Na pruclíku sa nosila krížom previazaná trojrohá šáfolová skoska, alebo kosička, po obvode so strapcami. Staršie pruclíky bývali s rukávmi, v okrajoch nazberané a doplnené čipkou. Pod pruclíkom sa nosil reklik, t. j. biela košeľa s rukávmi, vpredu i v rukávoch zdobený čipkou.
V chladnejšom období sa nosili jupki, s rukávmi, v strede zapínané, z jemných i hrubších svetlejších i tmavších látok (z plátna, mušalinu, delínu, a pod.). Staršie ženy si obliekali letace. Bol to voľný, krátky futrovaný kabátik s rukávmi zo šestru, axametu a pod. V zimnom období si zámožnejšie ženy obliekali krátke baranie kožuchy s rukávmi i bez rukávov tmavočervenej farby, zdobené niťovými výšivkami, lemované hnedým vopramom (baránkom), zapínané koženým pútkom. Kožuchy bývali aj z bielej nefarbenej kože. Sukne boli šité z domáceho vybieleného plátna. Na toto použitie sa dávalo farbiť v Slanici, alebo v Bobrove u Žida Ingera. Na sukňu si ženy priväzovali zapašnicu – zásteru väčšinou čiernej farby, ktorá zakrývala sukňu spredu.
Neskôr sa na sukne používala látka s modro – kvetovanou potlačou tarčanina. Sukne bývali dlhé až po členky, dievčatá ich nosili kratšie. Za sychravého počasia sa staršie ženy prikrývali bielou plachtou, ktorú si zväzovali na krku. Ďalším teplejším doplnkom boli odievačky. Bývali prevažne čierne so strapcami, z hrubšej vlnenej tkaniny. Vzácnosťou boli pletené štrikovanki.

Ľ U D O V É  L I E Č I T E Ľ S T V O

Pri menších ochoreniach si obyvatelia obce pomáhali sami. Vo svojich záhradkách pestovali rôzne bylinky (šalviu, rutu, božie drievko, rozmarín a iné), ktoré si dávali ”na Žeľno” t. j. 15. augusta posvätiť v kostole. V minulosti ženy robili zo zelín venčeky, ktoré v tzv. ” októbne dni” prinášali do kostola, kde ich kňaz prikladal k prevelebnej sviatosti oltárnej. S nimi potom liečili seba i dobytok. Božie drievko dávali kravám, aby sa nevracali z paše. Šalvia, ruta, pivónia slúžili od zľaku, palyňa a ceccelia od žalúdka. Tzv. urok (uruk – vnútorná bolestivá nevoľnosť) liečili vodou třeba uľycyč vody. Vodu naberali v prudkom toku potoka, v pryndže v smere prúdu. Varili ju v kotlíkoch a púšťali do nej žeravé uhlíky. Pri myslení na ženu alebo muža žehnali a modlili: ”Uruk dževjyntoraki, dej Pane Bože, ze by byl vusmoraki. Uruk vusmoraki, dej Pane Boze, ze by byl šedžmoraki” atď. a napokon: ”Uruk jednoraki, dej Pane Boze, ze by nebyl nijaki.” Keď hodené uhlíky plávali na vode, uruk nebyl, keď padli na dno, uruk byl a vtedy sa človeku, alebo zvieraťu pomohlo. Vodou si nemocný umyl tvár a hneď mu bolo údajne lepšie, buľ přestol. Zvieratá potierali touto vodou po hlave, po očiach, po chrbte až po chvost. Ak sa urok nevyskytol, robili sa iné procedúry, na zľak a pod. Pri tejto chorobe sa často hovorilo, že sa dotyčnému stalo z očí. Pri vstupe do cudzej maštale bolo zvykom povedať neurocno a niektorí ľudia ešte trikrát popľuli. Ak niekto prišiel na návštevu a domáci jedli, hovorievalo sa: přezuroku rač Bug zagnač, alebo neurocno rač Bug zagnač.

R O D I N N É  O B Y Č A J E

V ľudskom živote sú udalosti – narodenie dieťaťa, svadba, smrť – ktoré znamenajú veľkú zmenu v živote jednotlivca, rodiny, ba sa dotýkajú celého spoločenstva. Podľa archaických predstáv tieto zmeny – prechody z jedného stavu do iného – boli nebezpečným obdobím umožňujúcim vplyv rôznych zlých, nečistých síl, pred ktorými bolo treba človeka, jeho hospodárstvo a celé spoločenstvo chrániť. 
Túto ochranu mali zabezpečovať magické úkony. Rodinné obyčaje zároveň dávali ľuďom možnosť vyjadriť svoje zážitky a city z týchto mimoriadnych chvíľ života – či už radosti alebo žiaľu.
Obsah ľudových rodinných obyčajov je aj v Rabči vyjadrený rôznymi formami zvykov a obradov, odrážajúcich tunajšie podmienky a spôsob života, vedomosti, predstavy, názory na spoločenské normy predchádzajúcich pokolení. 
V priebehu rokov nastávajú aj v týchto normách správania zmeny a hlavne v poslednom období smerujú k zániku. Aj to je dostatočný dôvod na ich zaznamenanie a zachovanie pre budúcnosť.
NARODENIE DIEŤAŤA
Narodenie dieťaťa a všetky súvisiace okolnosti majú v živote rodiny i spoločnosti významné miesto. Táto skutočnosť sa odráža aj vo zvykoch spätých s narodením. 
Mnoho zákazov je spojených s tehotenstvom. Týkajú sa určitých činností a javov, s ktorými tehotná žena mohla prísť do styku.
Zakazovalo sa pozerať na mrzákov a žobrákov, aby sa to, čo žena vidí, neprenieslo na dieťa. V súčasnej dobe sa ten istý zákaz a jeho vysvetlenie prenieslo na sledovanie filmov z vojny, hororov a pod. Predovšetkým zľaknutie nemohlo tehotnej žene prospieť. Zákazy nadobudli aj ďalšie nové podoby. Napríklad zákaz žuť žuvačku, aby dieťa nebolo slintavé. Zo zákazov racionálnej povahy treba spomenúť zákaz fajčiť, piť alkohol, znervózňovať sa.
Tehotná žena pracovala až do poslednej chvíle. Väčšinou si to vyžadovali práce na hospodárstve. Nebolo zvláštnosťou, keď žena pracovala ešte pár hodín pred pôrodom. Stávalo sa, že porodila v poli.
Odmietnuť tehotnej žene jedlo by znamenalo, že sa môže narodiť dieťa s podobou odmietnutého jedla s tzv. zabazeľinou.
Aj pri nežiaducom tehotenstve prevládal názor, že dieťa treba vychovať. Bolo bežné, že rodiny mali veľa detí – desať i viac. V súčasnosti je to menej – okolo štyroch detí. Bezdetnosť sa pokladala za nešťastie a hlavná vina sa kládla žene. Hovorilo sa, že čo z takej ženy, keď ani deti nemá.
V minulosti sa aj tu snažili predpovedať pohlavie dieťaťa. Verilo sa, že sekera položená pod manželskou posteľou spôsobí narodenie chlapca. Ak je žena počas tehotenstva pekná v tvári, alebo ak jedáva kyslé jedlá, narodí sa chlapec. Ak má po tvári špľechi (fľaky), že je po lícach piegavo a pálieva ju zaga (záha), narodí sa dievča.
Do 60-tych rokov rodili všetky ženy doma s pomocou babice a žien z príbuzenstva, či susedstva. K ťažkému pôrodu zvykli zavolať muža rodičky vo viere, že jeho prítomnosť uľahčí pôrod. Pomáhal žene tisnúť, držal ju za brucho a pritláčal.
Po narodení babica dieťa otočila dolu hlavou a po zadočku ”udierala”. Do prvého kúpeľa dávali ruženec, aby sa dieťa modlilo, aby bolo ku Bohu, peniaz, aby ich malo dosť po celý život a bylinky. Potom dieťa zavinuli do plienky zo starých perín, spodníc. Vodu z prvého kúpeľa vylievali na dvor. Verilo sa, že ak sa narodí chlapec s vlasmi, bude veľmi múdry. Predzvesťou múdrosti bolo aj to, ak dieťaťu najskôr vyrástli horné zuby. Narodenie dvojičiek sa pokladalo za šťastie.
Dieťa dostávalo meno po rodičoch, alebo po porade s krstnými rodičmi podľa cirkevného kalendára.
Ak deti v rodine zomierali, ďalším dávali dve mená, aby dlhšie žili. Deťom slobodných matiek vyberal meno kňaz, ktorý ich krstil. Väčšinou vybral v dedine nezvyčajné meno, aby bolo jasné, že je nemanželské. Boli to mená Eva, Adam, Magdaléna, Peter. To byly ňe fajne miana. Niektoré deti mali meno vybraté rodičmi a aj meno, ktoré bolo v deň narodenia v kalendári.
Žena v šestonedelí mala tie isté povinnosti ako ostatné ženy. Neraz musela vstať už druhý deň po pôrode a postarať sa o domácnosť. Pred cirkevným úvodom však nesmela ísť do poľa, bo přijďe burka, že vybije zboze.
Cirkevný úvod vátky už ženu úplne zaradil do normálneho života. V tento deň išla žena s dieťaťom do kostola, kde sa modlila pri oltári, zapálila sviečku a nad ňou sa pomodlil kňaz. Krst bol v minulosti veľmi dôležitou udalosťou v živote rodiny. Svedčí o tom skutočnosť, že staršia generácia nerada vidí veľký časový odstup medzi narodením a pokrstením dieťaťa. Majú obavy, aby dieťa nezomrelo nepokrstené – ako pohan. Práve z toho dôvodu v minulosti krstili hneď v prvú nedeľu po narodení. Dnes deti krstia v tretiu nedeľu v mesiaci.
Výber krstných rodičov kmotři v minulosti bol často podriadený ich finančnej situácii. Ak boli bohatší, viac mohli dať. Žena si volala za kmotru susedu, sestru, alebo priateľku. Pozvanie kmotry sa uskutočnilo prostredníctvom fľaše pálenky, ktorú otec dieťaťa odniesol vybranej žene na oblok pytaňe. Odmietnutie bolo veľkou urážkou a mohlo sa stať, že v prípade úmrtia dieťaťa vinu niesla žena, ktorá odmietla ísť krstiť.
Pri väčšej úmrtnosti detí v rodine rodičia zmenili kmotru a dieťa na krst podali cez okno. Kmotra povedala známu formulku: Vžyna jek pogana, donese křesčana.
Zachovala sa povera, že kmotra cestou na krst nesmela ísť na záchod. Verilo sa, že cestou na krst je dieťa najviac vystavené vplyvom zlých síl.
Po krste sa konala krstinová zábava krštiny. Na ne okrem kmotrovcov pozývali najbližšiu rodinu a priateľov. Záviselo to od finančnej situácie v rodine. Dary pre dieťa nosili hlavne kmotrovci. Bola to košieľka kosuľka pre dieťa a pálenka gořolka pre rodičov. Ostatní hostia, ak nejaké dary doniesli, dávali ich dieťaťu pod perinku. Obyčajne to bývali drobné peniaze. Dnes sa nosia väčšie dary. Poväčšine to bývajú zlaté náušnice pre dievča a tisíc korún na vkladnú knižku pre chlapca.
Súčasný stav zvykov týkajúcich sa narodenia dieťaťa je oproti stavu v prvej polovici storočia značne zmenený. Najdôležitejšiu úlohu zohráva krst a oproti minulosti vzhľadom na príjmy obyvateľov výrazne narástol význam krstinovej zábavy a obdarúvania.
SVADBA
Svadobné obyčaje patria k tej časti tradičnej ľudovej kultúry, ktorá si zachováva svoj význam v rodinnom a spoločenskom živote aj v zmenených podmienkach súčasnej spoločnosti. Uvádzame tu preto tak staršie formy svadobných obyčají (približne 30-te roky 20. storočia), ako aj ich premeny do 80-tych rokov 20. storočia. V Rabči bolo v minulosti pri výbere partnera dôležité, aby bol tunajší, čiže aby sa pozemky budúcich manželov nachádzali v tej istej lokalite. Toto uprednostňovanie domácich partnerov sa premietlo do etickej normy v podobe nižšieho hodnotenia dievky, ktorá sa vydala mimo jej obce (”to je planá dievka, keď ju doma nik nechcel”). Tento postoj vyjadruje aj príslovie: ”Bodaj ťa len vo svojej vsi zjedli psi.” Postupne ako vlastníctvo pôdy strácalo na význame a rozšírila sa dochádzka za prácou mimo obce, narastal aj počet interlokálnych manželstiev. Kým v rokoch 1950 – 1951 ich bolo 53, 3 %, v rokoch 1960 – 1961 to bolo 51, 9 %, v roku 1970 – 1976 to bolo už 76 % (sobášne matriky obce Rabča).
Svadba veseľe bola významnou udalosťou v živote rodiny i celej dediny. Jej príprava (3-týždňové predsvadobné obdobie) a trvanie (1 – 2 dni) si vyžadovali značné časové zaujatie. Svadby preto nebývali v čase poľných prác, ale ani v období cirkevného adventu a pôstu. Tradičným obdobím svadieb boli fašiangy a čas pred Veľkou nocou. V súčasnosti sa uprednostňujú pekné a teplé mesiace, ale čas svadby určuje aj pomerne časté tehotenstvo neviest. Tradičným svadobným dňom býval utorok, ktorý sa od 50-tych rokov zmenil na sobotu.
Priebeh svadby bol nepredstaviteľný bez svadobných funkcionárov. Boli to predovšetkým dvaja starostovia (starejší), ktorí boli z oboch svadobných rodín. Do tejto funkcie si vyberali ženatých mužov z príbuzenstva, postupne prevládol úzus, že starostom býva krstný otec ženícha a nevesty. On je svedkom pri sobáši, organizátorom svadobnej hostiny, zábavy i vyberania peňazí pre mladomanželov. Znakom jeho funkcie bolo svadobné pierko zo zeleného rozmarínu, čím sa odlišoval od družbov, ktorí mali biele pierka z vosku.
Staroščina (starejšia) bola zvyčajne krstná matka nevesty, ktorej úlohou bola ”starosť” o ňu. Obliekala zbjyrala ju na sobáš, zdržiavala sa pri nej počas celej svadby, starala sa o prevoz jej výbavy.
V priebehu svadby mala dôležité miesto skupina slobodnej mládeže – druzino, ktorú tvorilo niekoľko párov druzbov a druzek. Druzbove boli označení bielymi voskovými perami, ktoré im dávali druzki, pričom sa pretekali, ktorá pripraví krajšie. Ponúknutie a prišitie pierka na kabát bolo znakom, že si ho družica vybrala za svojho družbu. Počet párov družiny nebýval veľký (2-4), neskôr postupne narastal na 10-12 párov. Zväčša družiny nastalo preto, lebo začiatkom 20. storočia do nej patrila len mládež z príbuzenstva, neskôr sa rozšírila aj o priateľov, navyše aj o ich partnerov (frajerov). Osobitné postavenie spomedzi nich mal pjersy druzba (slobodný brat, bratanec mladého páru), pjerso druzka (slobodná sestra, sesternica), ktorých úlohou bolo šikovať nevestu a ženícha k sobášu. V časoch, keď o manželstve rozhodovali rodičia mladých, bolo potrebné zistiť, či rodičia dievky budú súhlasiť so svadbou. Rodičia mládenca preto posielali najprv na priezvedy staršiu ženu z ich rodiny. Jej úlohou bolo priniesť znak potvrdzujúci súhlas. Bývala ním šatka s peniazmi (20 – 50 korún). Obyčaj sa preto nazýval ič po znak, po smatke. To bol zadavok za dané slovo. Zaniklo to v 50-tych rokoch, keď to stratilo na význame. Manželstvá sa už v tomto období uzatvárali na základe citového vzťahu a zisťovanie súhlasu nebolo potrebné. Na pytacku prichádzal budúci ženích sám do domu dievky, keďže odmietnutie už neprichádzalo do úvahy. Prípitkom ním prineseným alkoholickým nápojom – ”lampášom” potvrdili súhlas so svadbou.
V deň, keď sa išlo na zopis na faru, konalo sa v dome dievky slávnostné potvrdenie dohody o svadbe namoviny. Zúčastňovala sa ich hlavná rodina, krstní rodičia i susedia. Pohostenie podávali rodičia dievčaťa, strana ženícha prinášala alkoholické nápoje. Na namovinach sa už nepýtalo, už sa len dohodlo o všetkom potrebnom. Obyčaj sa zachováva dodnes, ale je označovaná novodobým termínom zašľubeňiny a jeho záväznou súčasťou je výmena snubných prsteňov (s očkom), ktoré kupuje budúci ženích.
Podľa cirkevných predpisov sa pripravované manželstvo zverejňovalo 3 týždne pred svadbou na nedeľnej omši v kostole. Tieto ogloski sa trikrát opakovali. Prítomnosť mladého páru na nich nebola záväzná. Ak sa hanbili a chceli sa vyhnúť pozornosti sústredenej na nich počas ohlášok, chodievali na druhú omšu. V tomto období už bol mládenec považovaný za mladého ženča, dievka za nevjaste. Ich rodiny sa považovali za príbuzné, už sa svatali. Budúci ženích často navštevoval dievku v dome.
V druhú ohláškovú nedeľu sa nosila pokluna od nevesty do rodiny ženícha. Nevesta spolu so staroščinom prinášala koláč, pálenku i dary pre novú rodinu (rodičov a súrodencov ženícha). Testinej oďevačku (vlniak), alebo štrikovanku (povlniak), ženíchovi košele, ženám šatky. Prinesené poklony a jej prijatie spojené s pohostením znamenalo potvrdenie prijatia nevesty do rodiny (”bolo to prístupné”). Od 60-tych rokov nastala zmena v tom, že poklune nenosí osobitne nevesta, ale posiela ju prostredníctvom svojich družíc. Obsah poklony závisí od majetkových pomerov nevesty. Rastúca hodnota darov pre rodinu ženícha vyvolala potrebu reciprocity takže podobné dary kupuje aj ženích rodičom nevesty. Rast darov zaznamenávame aj medzi ženíchom a nevestou. Na začiatku storočia to bolo pre ženícha pierko, košeľa, alebo vlastnoručne nevestou upletené vlnené ponožky, z jeho strany šatka pre nevestu. Od 60-tych rokov ženíchovi sa patrí kupovať neveste šaty (látku na šaty), veniec, závoj, kyticu, topánky a ona jemu daruje košeľu, kravatu, vreckovku a pierko.
Pozvaní hostia prinášali pred svadbou do oboch svadobných domov dary – pocte (sliepku, suroviny na pečenie, pálenku). K tomu od 50-tych rokov pribúdali aj vecné dary. Spočiatku len menšie dary od krstných rodičov (obraz, taniere), neskôr aj od rodiny, až po stav v 70. rokoch, keď dary dávali všetci svadobní hostia. Hodnota darov postupne rástla až po niekoľko tisícové chladničky, práčky, šporáky, koberce, televízory a pod. Mladomanželia uprednostňovali vecné dary pred peniazmi (”peniaze minú – dar ostane”). Od 90-tych rokov so zmenou hospodárskej situácie sa okruh hostí prinášajúcich vecné dary obmedzuje na bližšiu rodinu.
 Ešte v prvej tretine nášho storočia existovala aj ďalšia forma výpomoci mladej rodine, a to od celého spoločenstva dediny. Bolo to chodenie po suchim viľku – obyčajové právo niesť po celej dedine a vyberať pre seba obilie (zriedkavejšie aj peniaze). S nevestou chodievala aj jedna žena (zvyčajne chudobnejšia), ktorá jej nosila zozbierané obilie, za čo dostávala časť z neho. Množstvo darovaného obilia záviselo od štedrosti domácich, ich možností, vzťahu k neveste. Bývali aj takí, čo nič nedali a dvere pred ňou zatvorili. Zozbierané obilie slúžilo ako základ pre hospodárenie novej rodiny (”že sa zmôže do gazdovstva”). Hoci toto právo mali všetky nevesty, v 30-tych rokoch ho využívali len chudobnejšie. Začalo sa to považovať za druh žobrania. Preto niektoré prestali naň chodiť z hanblivosti, bohatším nedovolila hrdosť, a tak táto obyčaj zanikla.
Súčasťou predsvadobného obdobia bolo pozývanie svadobných hostí – pytacki. V 20-tych rokoch zanikol tradičný spôsob pozývania družbami, ktorí chodili po domoch s fľašou pálenky ponúkajúc pozvaných hostí. Tento spôsob nahradilo osobné pozývanie od mladého páru. Spočiatku chodil každý osobitne po svojej rodine, od 50-tych rokov pozývajú spoločne. V 60-tych rokoch k tomu pribudla nová forma – posielanie tlačených oznámení poštou (aj blízkemu susedovi). Napriek tomu, že obsahovali aj pozvanie ku svadobnému stolu, bez osobného pozvania v dome, nik by na svadbu nešiel, čo platí podnes. Navyše, ešte aj ráno v deň sobáša bolo treba pre už pozvaných hostí opätovne ísť do domu, čo bolo úlohou družbov. Vyžadovala si to najmä vzdialenejšia rodina a susedia.
Predvečer svadby sa mládež stretla v dome ženícha, kde už hrala hudba a bola tanečná zábava. Bola to rozlúčka ženícha s mládeneckým životom a zároveň i začiatok svadby. Aj dnes ženích zapíja slobode so svojimi kamarátmi. Prirodzene, že deň pred svadbou sa konali prípravy. Patrilo k nim mojeňe – ozdobovanie svadobných domov stromčekmi pri bráne domu, ktoré boli ozdobené stužkami, farebným papierom, pričom sa dodržiavala symbolika farieb (u ženícha modro-biela, u nevesty červeno-biela). Od 60-tych rokov sa v tento deň nosieva poklona, resp. košeľa ženíchovi, ktorú mu kupuje nevesta a odovzdávajú družice. 
Deň sobáša začínal príchodom ženícha – mladego pona pre mlado paňi na vozoch alebo saniach s celou družinou a hudbou. Ak ženích pochádzal z inej dediny, mali domáci mládenci právo postaviť mu do cesty brune (žrď ozdobenú stužkami). Za prechod musel zaplatiť zvyčajne pálenkou, zriedkavejšie peniazmi. Brán bývalo aj viac, takže sa pri nich často jednali o požadovanom výkupnom, výška ktorého závisela aj od toho, aká bola nevesta. Ak to bola parádna dievka, pýtali viac. Obyčaj vyjadrovala právo mládencov na dievky z ich dediny. Zachovala sa aj pri súčasných svadbách, niekedy aj voči domácim ženíchom, čo však je odsudzované ako nenáležité vydieranie. Rovnako aj veľký počet brán (5-7) alebo výška požadovaného výkupného. Na druhej strane, odmietanie zaplatenia alebo vyhýbanie sa zo strany ženícha je tiež odsudzované negatívne a je pre neho hanbou.
Pri príchode do domu nevesty ženíchovu družinu vítal spev družíc. Obsahom tzv. privítacích pesničiek bolo vzájomné prekáranie sa družín, ba i výsmech z osoby ženícha i nevesty.

”Po co zeš ty přisel ty kocy vomjatku,
sytki džifki vomjut a mňe na vostatku.”

”Vyvjčče, vyvjčče, mlodo paňi na prug, 
ze by me vjedželi, co to bedže za tluk.”

Nevesta, ktorá už bola pripravená – ubrana, nesmela vyjsť ženíchovi v ústrety (vyjsť spopod strechy), lebo by nemala v manželstve nad ním vládu. Táto povera pretrvávala do 80-tych rokov a niekedy bývala aj príčinou nedorozumení. Súčasťou prekážok, ktoré musel ženích prekonať, aby dostal nevestu, bolo vyvodžeňe iných, nepravých maskovaných žien. Boli prikryté plachtou, s obilným vencom na hlave a núkali sa ženíchovi, aby si z nich vybral. Obyčaj sprevádzali rôzne žarty – skúšali, či bude dobrá na pasenie kráv, kydanie hnoja, či si ju ženích dobre pozná a pod. Na súčasných svadbách sa táto obyčaj vyskytuje podľa toho, či si to mladý pár želá, resp. či sa nájdu svadobčania schopní predviesť túto formu svadobnej zábavy. Pravá nevesta prichádza až ako posledná, pričom zastane na prahu domu so svadobným pierkom pre ženícha, položeným na tanieri, kde je aj určitá suma peňazí. Ak chce ženích dostať pierko, musí priložiť sumu dvojnásobnú. 
Po vstupe do domu a pohostení ženíchovej družiny nastáva vážny obradný moment svadby – vodbiraňe – rozlúčka mladého páru s rodičmi. Títo sedeli za stolom, mladí kľačali na stolčeku, starosta prednášal text odobierky, ktorý mladí odriekali za ním.

”Proste pře Bug, pře milši Bug,
pře syna buzego, pře ducha švientego, 
pře pjenč pana Jezusovych ron,
aby šče mi račiľi vodpuščic,
vy mamicko i vy tačicku. 
Za vaso vychove šerdecňe dženkujeme.”

Na záver pobozkali rodičom ruky a žiadali rodičovské požehnanie. Odobierka sa stále zachováva, ale text hovorieva krstná mama, alebo sa úplne vynecháva a dáva sa len rodičovské požehnanie.
Pred odchodom na sobáš sa všetci zhromaždili na dvore a starosta so staroščinou ich obišli s chlebom, obsypali ovsom, ktorý ženích chytal do klobúka. Toto zrno dávali potom do siatia, čo malo chrániť pole pred búrkou, ľadovcom. Išlo o rozšírenú magickú praktiku, ktorá mala zabezpečiť bohatstvo, prosperitu gazdovania mladého páru. Zvyk zanikol v 40-tych rokoch.
Na sobáš – šľub do kostola sa chodievalo na vozoch, saniach. Vozy, ale hlavne kone boli přibrane čečinou, perami, z farebného papiera stuhami. Kone museli byť ”vyberané” (najlepšie a najkrajšie), na čo sa veľmi dbalo. N prvom voze išla nevesta s družbom, na ďalšom ženích s družicou a potom ostatní vešeľnici. Celou cestou sa spievalo, pričom prizerajúcim sa ľuďom rozhadzovali koláče.
”Gaceľovske baby roboty ňimajo,
ba na druge vyšľy, na nos še dživajo.”

Od 50-tych rokov sa tento spôsob cesty, ktorý staršia generácia pozitívne hodnotila po estetickej stránke, zmenil na cestu autami a autobusom. Koláče sa už nerozhadzujú, ale ponúkajú ľuďom pri kostole, rovnako ako aj prípitok.
Sobášneho obradu v kostole sa zúčastňovali všetci svadobčania, iba rodičia na sobáš svojich detí nechodievali. Začali chodiť až od 60-tych rokov, čo propagovala aj cirkev. Okrem cirkevného obradu od roku 1950 bol povinný aj civilný sobáš na MNV, na ktorý sa chodievalo spočiatku 3 týždne pred cirkevným. Neskôr sa termíny priblížili tak, že býval vo štvrtok pred cirkevným a postupne už v ten istý deň, t. j. v sobotu.
Po sobáši šli svadobčania do toho domu, v ktorom mladomanželia neostávali bývať. Pri prevahe patrilokálnych manželstiev to znamenalo, že sa išlo do domu nevesty. Tam ich už na prahu domu vítala matka nevesty so zapálenou hromničnou sviečkou a koláčom (neskôr tortou), otec s pálenkou. Takého privítanie bolo znakom, že ich prijímajú s radosťou a úctou. Ak by tak neurobili, znamenalo by to, že nesúhlasia s novou nevestou. Vítanie so sviečkami zaniklo koncom 50-tych rokov.
V dome nevesty sa odbavovala hlavná časť svadobnej hostiny. Na svadbe sa podávalo viac druhov jednoduchých jedál, ktoré sa bežne varievali – kapusta, halušky, varené strukoviny (hrach, fazuľa, bôb), krupica, ryža. Mäso len v malom množstve a jednoducho uvarené. Hostina sa začala modlitbou starostu. Jedlá prinášali družbovia v hlinených miskách, z ktorých sa spoločne jedlo. Taniere sa zaužívali až v 50-tych rokoch. Za obsluhu mali družbovia právo vyberať od hostí peniaze, čo sa nazývalo na kuňa. Počas hostiny bolo hostí treba núkať jedlom, ale viac pitím ”sám si nik nenalial.” Podľa intenzity núkania hodnotili celú svadbu.
V zasadacom poriadku svadobnej hostiny čestným miestom bol tzv. prvý stôl, kde sedel mladý pár so starejšími a družicami. Rodičia za stolom nesedávali, ich povinnosťou bolo dozerať na priebeh hostiny. Počas nej hrala hudba a spievali sa tzv. piesne za stolom, ktorých obsah bol väčšinou žartovný až satirický – o svadobných funkcionároch, o kuchárkach, jedle, o ženíchovi a neveste.

”Co by te gazdžině třisto rokuf zyli,
kje nom taky dobry jodel navařily.
Dy my tu ňepřišli Jaškuf vyjodač, 
aľe my tu přišli s ludžami pogodač.”

Na tanečnú zábavu sa prenajímal väčší dom, alebo sa chodilo do krčmy. Zábavy mali právo zúčastniť sa všetci obyvatelia obce. Chodila sem nielen mládež, ale aj mnohí starší (najmä ženy), aspoň pozrieť. Za tanec platili družbovia muzikantom do basy. Kto si zaplatil – mal sólo. Mal právo tancovať vpredu so svojou partnerkou. Tancoval sa bežný tanečný repertoár (polka, čardáš, valčík), ale aj goralské tance vobrtok, šustano, šmikano. Mladý pár sa tiež zúčastňoval tanca i zábavy, ale podľa tradičných etických noriem sa mali zdržiavať pitia alkoholických nápojov a spevu (”to je na biedu”). Súčasťou svadobnej hostiny a zábavy bolo aj vyberanie peňazí sprevádzané žartovnými rečami. Kuchárka vyberala na varechu, pričom predstierala, že si oparila ruku. Vyberalo sa neveste na vjonek, pričom každý, kto dal peniaze, vtipne povedal, na aký účel. Obsahuje ho aj text piesne:

”Skladajčie še šycke družki,
mlodej paňyj na pjeluski,
bo se bedže džecko mjala,
cym go bedže povijala.”

Od 70-tych rokov sa lokalizácia svadobnej hostiny mení. Časť svadieb sa koná mimo domov v reštauračných zariadeniach. V roku 1976 zo všetkých 45 manželstiev uzatvorených na Matričnom obvode v Rabči, kde patrilo aj Sihelné, konala sa 1 svadba v miestnej reštaurácii, 2 v hoteli mimo obce, 6 v miestnej sále a 36 v domoch. Odkedy je v obci kultúrny dom, sú už všetky svadby mimo domov.
Po príchode zo sobáša na miesto hostiny privítanie rodičov nahrádza vítanie personálom reštaurácie alebo kuchárkami. Víta sa prípitkom, pričom mladý pár rozbíja poháre a ženích zametá črepy a nevesta mu drží zmeták. Má to symbolizovať ich budúcu spoluprácu v domácnosti. Budúcu jednotu mladomanželov symbolizuje aj ich spoločné jedenie z jedného taniera. Pri tanci sa robieva tzv. kolo, kde majú sólo mladomanželia obkolesení svadobčanmi, ktorí ich postupne striedajú v tanci. Nepozvaní už nemajú právo účasti na svadobnej zábave. Novším prvkom (asi od 60-tych rokov) je verejné čítanie svadobných telegramov, čo má hlavne zábavnú funkciu, keďže ich obsah je väčšinou žartovný až lascívny. Svadobná hostina a zábava je v súčasnosti hlavnou zložkou svadby.
V časoch, keď sa svadby konali v domoch, bol významnou obradnou situáciou obchod nevesty z rodičovského domu a jej príchod do domu ženícha. Pri odchode nevesty z rodičovského domu a jej príchod do domu ženícha. Pri odchode z domu sa znova lúčila s plačom s rodičmi a ženích ďakoval za jej výchovu. Príchodu nevesty do domu ženícha predchádzalo prevezenie jej výbavy – rucha. Boli to periny a truhlica – skřiňa, naplnená spolovice šatstvom a obilím. Do perín sa dával chlieb a fľaša pálenky, ktoré sa v dome kládli na stôl. Bohatšia nevesta mala aj skriňu – kasňu. Avšak, čo aká chudobná bola nevesta, periny musela mať vždy. Na prevoz rucha dozerala starejšia, ktorá musela dávať dobrý pozor, aby jej družbovia niečo neukradli. Krádež perín, alebo časti výbavy patrila k tradičným svadobným zvykom. Starejšia preto zvykla sedávať na perinách zviazaných v plachte. V dome ženícha prinesené periny postlali do postele. Ich prijatie bolo znakom, že príjmu aj nevestu. Prevážanie rucha v priebehu svadby prestalo v 50-tych rokoch ako ”zbytočná ceremónia”. Ak išiel ženích za zaťa – na priženki do domu nevesty, jeho nezvykli takto prevážať.
Príchod nevesty do domu muža bol dôležitým momentom svadby. Ešte pred vstupom do domu ju najprv zaviedli do maštale, kde mala pohladkať statok a dať mu po kúsku chleba. Tým sa malo požehnanie, ktoré dostala nevesta pri sobáši, preniesť na dobytok. Táto obyčaj svedčí o význame, aký v tomto kraji oddávna malo pastierstvo, chov dobytka. Vovedenie nevesty do maštali prestalo v 40-tych rokoch.
V novom dome nevestu vítala testiná s horiacimi sviečkami a s chlebom (koláčom, neskôr s tortou). Rovnako aj nevesta priniesla koláč (tortu), čo si vymenili a potom oboje položili na stôl. Nevesta sa pri vstupe mala opýtať testinej, či ju chcú, či ju príjmu za vlastnú dcéru. Po kladnej odpovedi sa objali a pobozkali. Hoci sa privítania zúčastňoval aj otec ženícha, hlavný význam a pozornosť sa sústreďovala na privítanie s testinou. Ona potom voviedla nevestu za ruku dnu do domu. Tu nevesta obchádzala trikrát stôl, pričom bozkávala jeho rohy. Bol to jeden zo základných obradov tradičnej svadby, súvisiacich s kultom rodinných predkov, ktorých duše sídlili podľa dávnych predstáv na miestach prahu, stola, pece, kútov. Bozkávaním rohov stola im nevesta ako nový člen rodiny musela prejaviť úctu. Obradné obchádzanie stola zaniklo v 40-tych rokoch.
Nevesta prichádzala v sprievode svojej družiny a rodiny (bez rodičov), ktorá bola v dome ženícha vítaná prípitkom, pohostením. Ďalej pokračovala svadobná zábava.
Okolo polnoci bolo vyvrcholenie svadby – skladanie venca vozebraňe nevesty a jej cepcenie. Konalo sa v dome ženícha, v zadnej miestnosti, komore. Nevestu vozebrala starejšia, pričom družice spievali:

”Cy či Mariško vjonecka ňe ľuto,
dy či to ňe na džiš
aňi ňy na jutro.”

Ženícha sa pritom pýtali: ”Cy voľi vjonek sjonč, či glove sčonc?” Keď privolil, starejšia jej zložila veniec do podolka, ale družba sa ho snažil ukradnúť, aby ženích musel zaň platiť. Vlasy neveste upravili do humelki a na hlavu dali bielu šatku. Obyčaj sa stále nazýva cepcyňe, hoci čepce tu zanikli už pred prvou svetovou vojnou. Rovnako starejšia aj ženíchovi dala dole pierko. Mladý pár potom prichádzal medzi svadobčanov, kde bol tanec s nevestou už ako s mladou ženou. Prvý tanec patril ženíchovi, postupne sa vystriedali všetci. Za tanec sa neplatilo. Po tanci mladomanželia ponúkali všetkých prítomných – nevesta koláčmi, ženích pálenkou. Prijatie ponúkaného pohostenia bolo znakom prijatia mladomanželov medzi dospelých členov spoločenstva.
Obradné skladanie venca zaniklo v 70-tych rokoch. Nevesty sa samé odídu do domu ženícha prezliecť zo svadobných šiat, alebo ostávajú v nich až do konca svadby. Znakom potvrdzujúcim zmenu stavu mladomanželov je ich dvíhanie dohora družinou a tanec s nevestou, spojený s vyberaním peňazí.
Tým obradová časť svadby končila, ďalej bola voľná zábava svadobčanov. Od konca 50-tych rokov je zaužívané rozdávať na konci svadby výslužky všetkým svadobčanom.
Druhý deň pokračovala svadobná hostina a zábava, čo sa nazývalo popraviny, popraveňiny. Bývali spravidla v dome, kde končila svadba. Umožňovali jednak zužitkovanie prebytkov zo svadobnej hostiny, jednak umožnili pozvať na pohostenie tých, ktorí neboli na svadbe. Na popraviny chodievala len bližšia rodina, susedia a vždy aj rodičia nevesty. Bola to príležitosť na ich prvú návštevu v dome ženícha. Na popravinách obsluhoval mladý pár. Zabávali sa už bez hudby, len pri harmonike. Odkedy charakter svadobnej zábavy určuje moderná hudba a tanec, popraviny sa stali zábavou pre starších ľudí.
Najbližšiu nedeľu po svadbe sa v dome nevesty konala ďalšia posvadobná hostina vodmlaďžiny. Bola to zároveň prvá návšteva nevesty už ako mladej ženy v rodičovskom dome od svadby. Dovtedy podľa tradičnej normy nesmela opustiť dom ženícha, aby z neho v budúcnosti neutekala. Na omladžiny chodievali aj rodičia ženícha. Keď sa konali svadby mimo domu, popraviny sa robili na druhý deň v domoch rodičov oboch mladomanželov. Neslúžili už zužitkovaniu prebytkov svadobnej hostiny, keďže sa na ne pripravovali nové jedlá. Často boli náklady na ich prípravu veľmi vysoké (”ako druhá svadba”). Vodmlaďžiny ako osobitná obyčaj a zároveň aj jej názov postupne zanikli. Od 90-tych rokov, zrejme z dôvodov ekonomických, zanikli aj popraviny.
Prvú nedeľu po svadbe, pri návšteve kostola, bolo miesto mladého páru medzi dospelými členmi spoločenstva – ona šla do lavice medzi vydaté ženy, on medzi chlapov. Ženích pri prvej posvadobnej návšteve krčmy platil prítomným mužom pohostenie alkoholickým nápojom ako ”prístupné”. Mladý pár po svadbe prináša pohostenie aj pre svojich spolupracovníkov do zamestnania. Vo verejnej mienke obce sa svadba hodnotí podľa množstva a kvality podávaných jedál, nápojov, ale aj podľa hudby, spôsobu zábavy, udržania poriadku (bez bitiek), ponúkania hostí a prizerajúcich sa ľudí (”koľko vynosia von”), podľa veľkosti výslužiek, množstva darov a sumy vybraných peňazí. Dnes však už svadby nie sú tak v centre pozornosti záujmu celej dediny, ako kedysi. 
POHREB
Smrť jednotlivca v minulosti sprevádzali rôzne poverové predstavy, predzvesti a zákazy, ktoré ju mohli oddialiť, prípadne jej zabrániť. Mnohé zákazy boli spojené s prácou. Napríklad bolo zakázané rúbať drevo na prahu, lebo to akoby si rúbal drevo otcovi na chrbte. Tento zvyk súvisel so starou slovanskou vierou, že prah je sídlom duchov zomrelých predkov. Ak gazda nechal na poli nezasiate miesto mijok, mohol do roka zomrieť. Aj vyťatie zdravého ovocného stromu mohlo spôsobiť nešťastie. Nešťastie predpovedal kuvik určite niekoho vikuviká. Ak straka sedela na plote blízko domu, alebo do okna vletel vták, mohlo znamenať, že niekto do roka zomrie. Smrť mohla vyvolať aj ”kikiríkajúca” sliepka, musela sa urýchlene zabiť. Vytie psa malo v predstavách ľudí vždy negatívny účinok. Smrť, či nešťastie prichádzalo z tej strany, do ktorej bol tento pes obrátený hlavou. Ak vyl so sklonenou hlavou, znamenalo to smrť. Keď vyl so zdvihnutou hlavou, mohol sa očakávať oheň. Symbolom pozitívnej aj negatívnej zvesti sa stal krt. Key kret ryje z podstavu alebo spot gonku, juz jedného s domu vyryje. Počet členov rodiny sa zväčší pri rytí smerom k domu.
Zákaz zabíjania žiab a bocianov bol všeobecný. Ublíženie niektorému z týchto živočíchov spôsobovalo nešťastie. Žaby údajne ”stnú” ovos, obilie. Gravidná žena nesmela zabíjať mačky, aby sa jej nenarodili mŕtve deti. Smrť mohlo spôsobiť aj ofúknutie lasicou. Postihnutý opuchol a ochorel.
Za zlé znamenie sú považované biele vši na odeve a tiež kocúr, ktorý sa váľa, alebo pasie na tráve. Je predzvesťou veľkého hladu.
Veľký význam je aj v dnešnej dobe prisudzovaný snom. Predzvesťou smrti mohlo byť, ak sa sníval kňaz v ornáte, nevesta v bielom odeve, biely kôň, ktorý vozil drevo (na truhlu), biely dom. Ak sa snívalo, že zomrie niekto z najbližších. Vypadávanie zadných zubov bolo predzvesťou úmrtia vzdialeného príbuzného. Mútna voda sa snívala na chorobu, čistá voda na plač. Sen o vajíčkach a kurčatách predpovedal osirotenie detí.
Z hľadiska rôznych predpovedí bol dôležitý Štedrý deň. Rodina sa schádzala okolo sviatočného stola a snažila sa predpovedať budúcnosť. Predzvesťou nešťastia mohlo byť rozkrojené červivé jablko. Ak niekomu zhasla sviečka, verilo sa, že do roka zomrie.
Za neodvolateľné znamenia smrti sa pokladalo dianie bez pričinenia domácich: praskanie, búchanie, samovoľné otváranie dverí. Často bez príčiny spadol obraz zo steny alebo batoh slamy uložený v humne. Znamenalo to, že duša niektorého mŕtveho chodí a pokutuje. Bolo potrebné dať za ňu odslúžiť sv. omšu.
Ťažké a dlhé umieranie sa usilovali uľahčiť pálením hromničnej sviečky a modlitbou. Verilo sa, že ťažko zomieral ten, čo sa niečím previnil, alebo zanechal živého hnevníka, s ktorým sa nezmieril. Ťažko zomierajúce deti prikrývali sobášnym odevom. Smrť im však mohla uľahčiť aj prítomnosť kmotry. Pri zomierajúcom sa nemalo kričať alebo výskať, aby sa mu nepretrhol skon a netrápil sa ešte ďalších 24 hodín.
Mŕtveho kládli na lavicu postlanú slamou a prikrytú plachtou. Všetky veci, s ktorými bol zosnulý v styku v deň smrti, spálili asi 1 kilometer za dedinou. Dnes to pália aj doma v peci. Ak zomrel v noci, zobudili všetkých obyvateľov domu. Zosnulého obliekli a umývali susedia, alebo privolaný cudzí človek. Obliekli mu najlepšie sviatočné šaty, na nohy obuli papuče kapce, v súčasnosti obúvajú topánky. K zloženým rukám, alebo na rameno mužom položili klobúk, ženám na hlavu uviazali šatku. Mladí slobodní ľudia mali oblečený svadobný odev, dievčatá biele šaty s venčekom na hlave a mládencom pripínali na odev pierko. Pohreb mladých ľudí má dnes znaky posmrtnej svadby. 
Smrť v rodine sa najskôr ohlasovala na obecnom úrade (vybavenie smrtného listu) a až potom kňazovi a kostolníkovi.
Dedine sa úmrtie oznamovalo zvonením. Mužovi zvonili na tři vrchi – zvonenie sa dva razy prerušilo. Žene zvonili na dva vrchi – zvonenie sa prerušilo len raz. Dieťaťu zvonili na cengálke. Potom zvonili všetky zvony dva – tri razy denne až do pohrebu. Záležalo na tom, koľko si rodina mohla dovoliť. Za zvonenie sa platilo 10 – 30 korún. Dnes sa už vrchi nerozlišujú, zvony sú na elektrický pohon a zvonia všetky naraz. Samovrahom sa nikdy nezvonilo.
Zvesť o úmrtí konkrétnej osoby sa v obci rýchlo šírila ústnym podaním. Príbuzní dali dedinskému stolárovi zhotoviť truhlu z hobľovaných dosák, alebo si ju vyrobili svojpomocne. Deťom a mladým ľuďom ju natierali bielou farbou, ozdobili bielymi alebo pozlátenými ozdobami a kvetmi podľa ročného obdobia. Staršiemu zosnulému ju natreli hnedou alebo čiernou farbou. V súčasnosti sa už truhla kupuje s kompletnou výbavou.
 Na dno truhly nasypali stružliny z hobľovania alebo slamu, prikryli ich bielou plachtou vyrobenou z ľanu z kupovaného mušelínu. Plachta presahovala okraje truhly. Na vrch truhly sa pribil kupovaný kríž z lisovaného papiera s pozlátkou. Pod hlavu zosnulého vložili vankúšik naplnený pilinami. Pod vankúšik dali zeliny posvätené na Kvetnú nedeľu tzv. mortvice vrutejca alebo novrotne žeľe – návratné zeliny (vratič), aby mŕtvy vstal zmŕtvych v súdny deň.
Oblečeného mortvego vložili do posvätenej truhly, do pása prikryli čipkovanou prikrývkou a po okrajoch truhly poukladali sv. obrázky. Hlavu mu obviazali šatkou, aby nemal otvorené ústa. Otvorené oči zaťažovali kovovými peniazmi bo niekoho vipozerá. Nohy zväzovali, aby sa nerozchádzali. Do vrecka mŕtvemu vložili peniaz na oferu a fajku, ak bol fajčiarom. Okolo rúk omotali ružence a priložili k nemu modlitebný spevník (neskôr pre ich nedostatok sa modlitebné spevníky do truhly nedávali). Do truhly sa ukladali aj veci, ktoré zosnulý rád používal.
Truhlu položili na stoličky v prednej izbe pred domáci oltárik a pod ňu položili nádobu s vodou. V izbe, v ktorej ležal zosnulý, sa až do súčasnosti dodržuje zákaz otvárať okná, aby mŕtvy nenapuchol, závesy sa zaťahujú. V dome sa nepracuje, zastavia sa hodiny a zastrie zrkadlo. Deň, noc pri mŕtvom horia sviečky. Rozlúčiť sa prichádzajú príbuzní, susedia a priatelia. Večer sa spoločne modlia.
Ženy zo susedných domov pred pohrebom pripravovali vence. V lete ich zhotovili zo záhradných kvetov. V zime z chvojiny a ozdobili krepovými ozdobami. 
Vykopanie jamy si príbuzní objednali u dedinského hrobára. Dlhé roky ním bol Ján Pilarčík a jeho syn. Za vykopanie jamy sa platilo okolo 300 korún. Jama sa aj dnes obíja neohobľovanými doskami. Vytvorila sa tak krypta skŕipta. Situovanejší občania si dávali hrob vymurovať, obieliť, prípadne obtiahnuť fialovým saténom ozdobeným bielymi kytičkami. 
Samovrahov a nepokrstené deti pochovávala najbližšia rodina bez asistencie kňaza. Pohreb sa konal na tretí deň po úmrtí. Truhla sa vynášala na dvor otvorená, (veko sa len prikladalo), ak by sa s ním chcel ešte niekto z obce rozlúčiť. 
Pri vynášaní sa mŕtvy lúči s domom na každom prahu. Chlapi, ktorí vynášajú truhlu, sa každého prahu trikrát dotknú so slovami: Z bogem tu vostavojče! Zhromaždení pozostalí a priatelia sa do príchodu kňaza modlia. 
Ak zosnulý býval ďaleko od kostola, kňaza doviezli na voze. Sprevádzal ho kostolník, rechtor a miništranti. Prvá časť pohrebných obradov sa až do roku 1965 konávala pri dome zosnulého. Rechtor spieval odberanki – piesne, ktorými sa zosnulý osobitne lúčil s každým členom rodiny. Bol to rechtorom spracovaný veršovaný recitál. Po roku 1965 kňaz už na dvor neprichádzal. Obrady sa uskutočňovali pri truhle pred začatím bohoslužby.
Na čele pohrebného sprievodu kráčal miništrant s čiernym mosadzným krížom s korpusom upevneným na bielej žŕdke. Predtým sa používal kríž s korpusom a zospodu kríža bola upevnená lebka. Za miništrantom niesli dvaja príbuzní zástavy a chlapec z rodiny niesol drevený kríž s menom mŕtveho. Ak bol pochovávaný mladý človek, na krížoch aj na zástavách viseli stuhy bielej farby. Starším obyvateľom obce viseli stuhy čiernej, fialovej farby. Za zástavami kráčali deti niektorého príbuzného s kyticami kvetov (aj požiarnici, ak bol zosnulý členom požiarnej ochrany). Nasledoval kňaz s rechtorom. Ak pochovávali obyvateľa z druhého konca dediny, kňaz sa viezol na voze a neskôr chodil autom. Vždy však truhlu pešo odprevadil aspoň 100 metrov.
Truhlu (po jej zdvihnutí poprevracali stoličky, na ktorých bola položená) niesli na márach 8 chlapi, ktorí sa striedali v určitých intervaloch. Po ceste nesmeli ani raz zastať (na tom mieste alebo v tom dome by mohol niekto zomrieť). Cez zimu truhlu viezli na voze alebo na saniach, do ktorých zapriahli požičané kone alebo voly. Truhla bola vozená aj vtedy, ak zosnulý býval na opačnom konci dediny. Za truhlou kráčali pozostalí a za nimi ostatní obyvatelia dediny.
Pohrebný sprievod najčastejšie kráčal v tichosti. Jedna žena predmodlievala ruženec. Podľa finančných možností na pohreboch hrávala aj dychovka. V rokoch 1979-1990 hrávala Rabčianka, neskôr si objednávali dychovku Sivoňa z Námestova, alebo hral miestny rozhlas.
Pohreb mladých ľudí máva charakter svadobného sprievodu. Truhla s mládencom, alebo dievčaťom je už dnes nesená (nikdy ju nevozia) mládencami (družbovia), popri ktorých kráčajú dievčatá (družičky) oblečené v bielych šatách. Mládenci mávajú cez rameno prepásanú bielu stuhu a na odeve pripnuté pierko. Okolo kvetmi ozdobenej truhly nesú dievčatá (opásané modrými, alebo bielymi stuhami) veniec upletený z barvínku - zimozelene a ozdobený bielymi stuhami. Pred truhlou kráčal ženích a nevesta (predstava symbolického sobáša). Na bielom vankúšiku nesú tanierik s pierkom a sviečkou pre mŕtveho mládenca a venček zo živých kvetov pre mŕtve dievča (voskový venček bielej farby bol aj na truhle). Vankúšik sa hádže do hrobu.
Malé dieťa oblečené v košieľke a krstnej zásterke niesli na cintorín mladé dievčatá v bielych šatách. Vedľa truhly bol nesený veniec zo živých kvetov s bielymi stuhami, podobne ako pri pohrebe mladých ľudí. Až po príchod sprievodu ku hornej kaplici vyzváňali zvony. Za zvonenie sa opäť platilo a na prilepšenie sa dával zvonárom liter pálenky. V kostole sa rakva kladie na čiernu drevenú tumbu, pokrytú fialovým saténom. Jeho nohy smerujú k oltáru. Po príslušných obradoch pri truhle sa začne sv. omša. Táto sa končí bez požehnania a zúčastnení idú odprevadiť mŕtveho na cintorín. Po posvätení jamy kňaz vykoná záverečné obrady a truhla sa spustí do hrobu kúsok hliny na znak rozlúčky. Verí sa, že zosnulý počuje dovtedy, kým ho kladú do hrobu.
Do roku 1989 sa pri cirkevných pohrebných obradoch prednášali prejavy posledné rozlúčky zástupcov zamestnávateľa zosnulého a tiež členovia Zboru pre občianske záležitosti alebo si rozlúčku pripravil niektorý učiteľ.
Drevené kríže na hroby v minulosti zhotovoval a maľoval Ľudovít Labudiak. V súčasnosti sa kupuje spolu s truhlou.
Po pohrebe príbuzní zosnulého pozvali jeho účastníkov (väčšinou najbližších) na kar. Hovorilo sa dnes sa tomu, že prepíjajú jeho kožu. V minulosti aj dnes sa kar najčastejšie koná v dome pozostalých, výnimočne v reštaurácii.
Prvoradou povinnosťou po príchode z cintorína bolo pozmetanie a vyvetranie izby. Smeti sa museli spáliť. V izbe nastavili hodiny a odkryli zrkadlo. 
Smútok za zosnulým pozostalí vyjadrovali nosením čierneho odevu. Najbližší príbuzní nosili smútok 1 rok, vzdialenejšia rodina kratšiu dobu. Bolo to individuálne. Mladí ľudia sa v čase smútku mali vyhýbať hlučným zábavám.
Po skončení ročného smútku príbuzní dávajú za zosnulého odslúžiť sv. omšu. Do roku 1960 bolo zvykom konať ročnicu v kostole. Pred oltárom na tumbe bola položená čierna zospodu dutá truhla. Na nej bol biely kríž s lebkou a vzadu čierny kríž s korpusom. Vyjadrovalo to symbolickú spomienku na úmrtie. Pred sv. omšou sa konala ofera. Prítomná rodina a priatelia prechádzali so zapálenými sviečkami poza oltár a pred oltárom položili svoj peňažný dar. Po omši aj dnes mŕtvemu zvonia posledný raz zvony. Hovorí sa, že duša po smrti pokutuje – blúdi po dedine, až kým si nenájde náhradu. Duše nepokrstených detí vraj celú večnosť chodia po kalužiach a blate, neustále trpia a nemôžu vstúpiť do večného svetla. Verilo sa, že matka si chodí opatriť svoje deti a o úplné siroty sa postará Panna Mária. Tiež sa verilo, že mŕtvy sa mohol kedykoľvek zjaviť v ľudskej podobe v otvorených dverách. Ochranu pred jeho návratom bolo vykadenie a vykropenie domu svätenou vodou. Na hrob sa nesmeli sadiť ruže, aby zosnulého nepichali. 
Mŕtvych najčastejšie spomínali a hroby navštevovali vo sviatok Vse šventich (1. 11.). Niekoľko dní pred týmto sviatkom sa hroby upravovali a ozdobovali. Na sviatok Dušičiek (2. 11.) a na Štedrý večer (24. 12.) sa cez noc na stole necháva z každého jedla, ktoré sa v ten deň uvarilo (jedlo, ktoré mal zosnulý najradšej). Verí sa, že duše majú v očistci tri dni voľno a prídu navštíviť svoj pozemský domov. Do izieb vchádzajú cez kľúčovú dierku. Pri stole je v týchto dňoch vždy pripravené jedno miesto pre zosnulého.
Obyvatelia Rabče často cintorín navštevujú aj počas roka. Sadia kvety, upravujú hroby. Väčšinou už po roku od pohrebu vymieňajú drevený kríž za pomník.
V posledných rokoch je zvykom na Vianoce ozdobovať hrob vianočným stromčekom a na veľkú noc bahniatkami.

…tu noty…

Za koľynde džynkujime, scynšče zdrovje vynsujime, 
takto Boze dej, takto Boze dej
takto Boze dej

…tu noty…

Dejče ze nom, dejče, co nom moče dač,
bo nom bardzo žima pot vuokjynkjem stač.
Mome krutkie kozuski, zamořno nam paľuski
hej, koľynda koľynda, hej, koľynda, koľynda.

…tu noty…

Hej, gažďinko, hej koľynde nom dej. Ňepytamše vuokoze
do kešňe je ňevloze. Hej, gažďino hej, koľynde nom dej.

Zapísala Eleonóra Klepáčová

K A L E N D Á R N E  O B R A D Y  A  O B Y Č A J E

Ročný kalendárny cyklus začína v Rabči tak, ako aj inde na Slovensku v deň Kataríny (25. novembra). V tento deň sa konala dodnes koná posledná zábava pred Adventom, o ktorej sa hovorilo: ”Katarína muziku zapiera.” To znamenalo, že do Vianoc sa žiadna spoločná zábava v dedine nekonala, rešpektoval sa cirkevne predpísaný pôst od hlučných zábav. 
V súčasnosti sa adventný pôst tiež dodržiava. 
O päť dní je v kalendári Ondreja, sviatok ktorého bol sprevádzaný nielen v Rabči mnohými, predovšetkým ľúbostnými úkonmi. V Rabči informátori hovorili o varení halušiek, topení olova, trasení plotov a prenášaní vecí. Pri varení halušiek sa stretli dievčatá – kamarátky v jednom dome.
Priniesli so sebou múku a klátiky dreva, ktoré museli zobrať v dome, kde býval mládenec. Do vriacej vody hádzali halušky, do ktorých predtým vsunuli lístky s menami im blízkych šuhajov. Haluška, ktorá prvá vyplávala na povrch vody, znamenala, že jej majiteľka sa vydá za mládenca, ktorého meno sa zhodovalo s menom na lístočku v haluške.
Ďalšou spoločnou možnosťou zistenia svojho budúceho ženícha bolo topenie olova. 
Dievčatá nad sviečkou na lyžičke roztápali kúsky olova – ”topič vuolovo”, ktoré vliali do studenej vody. Z tvaru uliateho kúska stuhnutého olova veštili si potom svoj ďalší osud. Olovo sa tiež topilo na ukradnutom dreve, ktoré museli dievky zobrať v dome, kde býval aspoň jeden mládenec.
Staršou obyčajovou praktikou bolo v tento deň trasenie plotov, na ktoré sa mnohí dnes žijúci ľudia už ani nepamätajú. V sedemdesiatych rokoch ešte Rabčania spomínali obyčaj v pamäti fixovaný veršíkom ”Svetí Ondrej –  trasiem plotom.” Odriekali ho dievky trasúc plot pri dome nejakého mládenca. V noci sa im potom mal prisniť sen, v ktorom snívali o svojom budúcom ženíchovi.
Poslednou, dodnes živou aktivitou je prenášanie rôznych vecí na rôzne im nepatričné miesta. Hlavnými aktérmi sú mládenci, ktorí napríklad prenesú gazdovi voz na strechu – ”na kaľynicy”, alebo drevenú latrínu postavia doprostred dvora, či rovno pred vchodové dvere, alebo bránku vynesú na strom, alebo vyvesia plagát na plot s karikatúrou niekoho z domu. Kedysi orientovali tieto činnosti na tých, ktorí neboli v dedine veľmi obľúbení, alebo tam, kde bývali namyslené dievky. Starší spomínajú tiež na slamenú figurínu, ktorá chodila v dni okolo Ondreja po dedine (mládenec omotaný do slamených povriesiel). Bola však viac spätá s navštevovaním priadok a páračiek ako s konkrétnym sviatkom. Je však zaujímavé konštatovanie, že kedysi mládež volila ohľaduplnejšie formy zábavy, ako v súčasnosti.
V predvianočnom a vianočnom čase nasledovali sviatočné príležitosti oveľa častejšie za sebou ako v iných častiach roka. Preto do týždňa po dni sv. Ondreja nasleduje deň sv. Mikuláša (6. decembra), ktorý v obyčajnom kalendári Rabče začal hrať významnejšiu úlohu až po druhej svetovej vojne. Dovtedy deti čakali príchod fiktívneho Mikuláša, ktorý im do vyčistených topánočiek nosil veľmi skromné darčeky, ako kúsok cukru, jabĺčko, alebo aj prútik. Mikulášske sprievody s čertom a anjelom sa objavili v dedine, keď ”Mikuláši už mali čo nosiť.” Masky zorganizovali blízko seba bývajúci susedia, ktorí aj spomedzi seba vybrali najvhodnejších aktérov. Mikulášovi pripravili balíčky rodičia.
Masku Mikuláša tvorila dlhá biela košeľa či alba, papierová biskupská čiapka, ” biskupská berla” a zvonček, ktorým sprievod upozorňoval na svoj príchod. Anjel, ktorý bol zvyčajne dievčenskou postavou, mal oblečené dlhé biele, teraz aj svadobné šaty, na chrbte mal pripevnené husie krídla, na hlave biely venček. Čert bol celý začiernený, aj v čiernom oblečený, opásaný reťazou s chvostom a kedysi nosil aj vidly, ale v šesťdesiatych rokoch sa stalo, že jeden z čertov nešťastnou náhodou prebodol vidlami jedného Rabčana, odvtedy čert s vidlami nechodí.
Po príchode do domu Mikuláš kázal deťom modliť sa, skúšal ich z katechizmu, anjel ich odmeňoval a čert strašil hlavne staršie dievky, mazal ich černidlom. Deti Mikulášovi spievali bežné náboženské, alebo svetské piesne.
V päťdesiatych rokoch bola školou zavedená tiež tradícia Deda Mráza, ktorá mala vytlačiť obchôdzky Mikuláša so sprievodom. Mikuláš napriek označeniu ako ideologický nepriateľ (o mikulášskych obchôdzkach nemohlo byť písané ani v miestnej kronike) po dedine chodil, aj keď sa o ňom navonok nehovorilo. Ináč postavu Deda Mráza podobne maskovali ako Mikuláša, rozdiel bol však v termíne a v spôsobe jeho oslavy. Dedo Mráz so Snehulienkou chodil do školy pred Vianocami, nie po domoch. Mikulášske sprievody sú živé doteraz.
Iný charakter má sviatok sv. Lucie (13. decembra). V ňom dominovali hlavne ochranné praktiky proti bosorkám, pretože sa verilo, že v tento deň majú bosorky najväčšiu moc z celej zimy. Preto gazdiné mazali veraje dverí na stajniach cesnakom, ktorý mal zabrániť ich vstupu a odobratiu mlieka kravám. Cesnak bol dôležitým ochranným prostriedkom proti strigám, preto ho gazdovia dávali kravám žrať aj s chlebom. Rovnako aj klinec zabitý vo prahu maštale pôsobil na bosorky odplašujúco. Viera v negatívne pôsobenie bosoriek bola v Rabči rovnako ako v iných goralských dedinách dosť silná. Verili, že bosorky si kupujú, alebo zaobstarávajú ”čertovské lajno”, ktoré primiešajú do mlieka, následkom čoho sa nedá zmútiť. Bosorky zasahovali aj proti tomu človekovi, ktorý porušil zákaz chodenia do hory. Verilo sa, že narušiteľ tohto zákazu bude usmrtený, alebo nejakým iným vážnym spôsobom poškodený. Ďalej v súlade s mágiou prvého dňa platilo, že keď do domu prišiel človek v potrhaných šatách, či to bol cudzí, alebo z dediny, verili, že do domu príde choroba.
Proti bosorkám boli tiež účinné kozy, ktoré gazdovia chovali v stajniach. Kozy totiž požierajú aj také byliny, ktoré svojou magickou silou pôsobia proti nim.
Okrem spomenutých ochranných praktík sledovali gazdovia počasie od Lucie, strúhali lucijné stolčeky, alebo dievky očakávali rozkvitnutie čerešňových vetvičiek. Každý deň od Lucie do Štedrého dňa si Rabčania zapisovali denný priebeh počasia, ktorý bol obrazom príslušného mesiaca nasledujúceho kalendárneho roka.
Rovnako každý deň do Štedrého dňa, ak Rabčania chceli poznať bosorky pôsobiace v dedine, museli gazdovia pracovať na stolčeku, na ktorom potom sedeli počas polnočnej svätej omše.
Dievčatá zas v snahe poznať dopredu svoj osud, dávali na Luciu do vázy rozkvitnúť čerešňové konáriky, na ktorom v prípade, že rozkvitol aspoň jeden kvietok, znamenal vydaj dievky v budúcom roku. Pritom bolo treba každé ráno vstať pred východom slnka a v ústach doniesť vodu do vázy.
V predvianočnom období bola a doteraz je v Rabči živá obchôdzka, resp. odchádzanie deviatich domov so sochou Panny Márie počas deviatich dní. Je to cirkevne schválená modlitbová pobožnosť známa z medzivojnového obdobia ako ”Deviatnik k Panne Márii”. Jej nosnou časťou je fixovaný, presne určený dialóg medzi prichádzajúcimi a domácimi, ktorý spresňuje zámer obradu a samotné modlitby a piesne obsahovo viazané k Adventu a k času očakávania narodenia Spasiteľa.
Najobľúbenejším časom aj v Rabči je čas Vianoc. K tomu času sa viaže množstvo úkonov, ktoré majú spríjemniť a zosviatočniť atmosféru týchto dní. Najbohatšou a štyridsať dní očakávanou je ”Vilijo” – Štedrý deň, v ktorom sú koncentrované všetky ľudské túžby a radosti. Je to deň, ktorého hlavnými symbolmi je betlehem a ihličnatý stromček. 
V medzivojnovom období a v starších obdobiach to bola ešte slama, ktorú dávali domáci pod stôl, alebo neskôr snop ovsa položený pod stromčekom. Po ”podlas, podlažňik” – ihličnatý stromček chodili mládenci, alebo gazda. V starších časoch stromček visel z povaly, ozdobený papierovými ozdobami, jabĺčkami a sviečkami. Do maštale dávali tiež menší, neozdobený stromček. Betlehem bol rozložený buď pod stromčekom, alebo na stolíku. Na stôl pod obrus dávali do rožku hrsť obilia, peniaze a pod stôl reťaz alebo sekeru – aby boli zdraví. Ku stolu postavili mútovnicu ”mašňicke” a po každom chode trikrát zamútili (niektorí tak robili po príchode z polnočnej omše), alebo pod stôl postavili ”šechtár” so snehom, aby mali v nasledujúcom roku hojnosť mlieka. Niekde ku stolu kládli aj dožinkový veniec. Na stôl položili chlieb, z ktorého odkrojili konček. Do končeka dali cesnak, oblátku s medom a zakryli striedkou, čo volali ”kromka”. Dávali ju potom kravám po otelení, aby sa dobytok daril a neochorel. Prestierali a niekde doteraz prestierajú prítomným plus jeden tanier naviac buď pre v tom roku zomrelého člena rodiny alebo pre prípadného pútnika. Z každého jedla doteraz odkladajú na zvláštny tanier, čo potom dajú statku, spolu s lepším senom či iným sviatočným krmivom. Celý deň zachovávali Rabčania pôst. Len okolo obeda bolo dovolené zajesť si surovej kapusty s pečenými zemiakmi. Deťom hovorili, že keď sa vydržia pôstiť, budú pekné a nebudú mať na tvári ”boliaky”. Často sa vravievalo ”Ve Vilijo džeči bijo, pot piec klado, ješ nedajo.”
Večerali všetci prítomní za jedným stolom a kedysi jedli aj z jednej misy. Po vojne pomaly od toho zvyku upúšťali. Večera sa najčastejšie začínala a začína spoločnou modlitbou, ktorá obsahuje aj prosby za mŕtvych. Kedysi však bolo zvykom, že pred modlitbou gazda v pitvore zaklopal na dvere, gazdiná odpovedala ”voľno” a gazda vstúpil do izby s jačmeňom a oblátkami na tanieri a povedal: ”Vjynsuje vom tu scynšče, zdrovie na to Boze narodzyňe, ľebo raduje še syčko stvořyňe. Na poľu úroda, v stodoľe pľynota, v kumuoře spořivoš, v izbje láska, miloš, zebi me še mogľi docakovač, precakovač, s Kristym Panym še v ňebie radovač. Pochvoľony ňék bedže Jezus Krystus!”
(Vinš bol známy a zapísaný v rodine Ferdinanda Slovíka).
Po odrecitovaní vinša rozsypal gazda po prítomných do kríža trochu jačmeňa a podal ruku celej rodine.
Iný vinš bol zaznamenaný v rodine Antona Zboňáka (nar. 1903):

”Obdila ďeviata hoďina.
Dňes nám prišla novina,
Panna Mária poroďila Syna.
Ot prorokov prorokovaného,
ot anjela zvestovaného,
toho Mesiáša, Ježiša Krista.
Preto sa radujme chválu prespevujme,
jednorodenému Synáčkovi Božiemu,
aby On nás priviedol ku Kráľovi mocnému.
Ňemá On tu radosťi, len samé úskosťi,
v tom zimnom chľieve,
meste Betleheme.
Ňerozumné hovätká, na ňeho dýchajú
 jemu chválu vzdávajú.
A my kresťania, čo jemu dáme?
On to viac zaslúžil, že nás vysloboďil, 
z múk pekelných, z rúk diabolských.
Keť ščasľivy čert ho povzbuďil,
 aby jel ovoce, fšetko mu sľubil.
Buďiš pozdravení Sináčku náš milý,
 tak povedajme, jeho hľadajme, 
že je naroďení z Maťičky Panny,
z rodu Dávida, Ježiš nazvaní.
Preca najmocňejší,
Pán nad pánmi,
baránok ňevinný, Ježiš premilý. 
Raduje sa ten človek,
ktorí dožil tento vek,
tieto slová uslyšať, 
že Pán Ježiš k nám prišiel.
Týmito slovami ráč nás pripísaťi 
do nebeskej slávi.
Poťe vivolen!
Pochváľený buť Ježiš Kristus!” 

Rovnako ako v predchádzajúcom prípade, gazda po dovinšovaní rozsial po izbe do kríža po štipke jačmeňa. (Doteraz je tiež zvykom pozývať ku večeri vtáčkov a kedysi aj myši, aby neškodili na poli a teraz, aby mali účasť na oslave sviatku).
Potom gazdiná rozdala oblátky s medom a postupne servírovala vopred pripravené jedlá. Nesmela počas večere odísť od stola, lebo by jej hydina neprosperovala. Servírovať sa nesmelo v hrncoch, v ktorých sa varilo. Kedysi jedli všetci prítomní drevenými lyžicami z jednej hlinenej misy, čo malo zabezpečiť rodinnú súdržnosť. Štedrá večera sa skladala zo všetkých druhov jedál, ktoré sa počas roka jedli. Po oblátkach s medom nasledovala kapustnica so zemiakmi, rezance, krúpy, ryža, hrach, hubová polievka, slané ryby, kompót, zo sušených sliviek, jabĺčka, koláče, orechy, v rôznom nie presne určenom poradí. Večeru ukončili modlitbou, po ktorej gazdiná išla husiam medom potrieť hlavy, aby ich mal gunár rád a dievky rýchlo pozametali izbu a so smeťami utekali von a počúvali, odkiaľ im pes zabreše, v tú stranu sa mali vydať. V súčasnosti skladba večere v zásade je podobná tej minulej. Ľudia väčšinou rešpektujú pôst, teda nejedia mäso, iba ryby a prídavné jedlá ako zákusky, ovocie, nápoje, sú iné ako kedysi. Čo je logickým dôsledkom zmenenej ekonomickej situácie a ponuky na trhu.
Pred polnočnou svätou omšou išli mládenci aj dievčatá svojim blízkym zaspievať pod obloky, čo však nebolo veľmi časté, pretože hlavným vinšovacím dňom bol sviatok sv. Štefana. Dodnes sa tieto tradičné termíny rešpektujú.
Na polnočnú si brávali ľudia so sebou krajec chleba alebo kúsok koláča, ktorý po návrate domov dávali zožrať kravám, aby boli zdravé, mali veľa mlieka a strigy nad nimi nemali moc.
Nasledujúci deň ”Božie narodenie” prežívali Rabčania podobne ako inde na Slovensku v rodinnom kruhu. V tento deň platil zákaz návštev a zákaz pracovať. Rodina prežívajúca spoločne tajomstvo narodenia Mesiáša, chránená zákazmi, sa lepšie mohla sústrediť na význam sviatku.
Opačné smerovanie rodinných aktivít mal sviatok sv. Štefana (26. decembra), kedy všetky vekové kategórie nejakým spôsobom dali na známosť radosť z narodenia Ježiša Krista – ”V Štefana bolo všetko na nohách”.
Skupinky detí, mládeže, ale aj dospelých chodili a doteraz chodia po spievaní po domoch. V súčasnosti chodia viac po rodinách spievať a vinšovať. Medzi vojnami však chodili skupinky mládencov s hviezdou po celej dedine od domu k domu a skupiny dievčat zas pod okná tých domov, kde bývali mládenci. Spievanie s hviezdou bolo známe aj v susednej obci Oravskej Polhore. Hviezda, ako hlavná rekvizita obchôdzky, mala priemer okolo jedného metra, na cípoch zdobená. Niektoré hviezdy boli robené tak, aby ich bolo možné otáčať a niektoré mali v prostriedku horiacu sviečku, alebo žiarovku s baterkou. 
V Rabči chodili mládenci s hviezdou len po dedine, ale v Polhore chodili aj do vzdialenejších dedín, aby si spievaním a vinšovaním aj niečo zarobili. Za svoje koledovanie boli vinšovníci odmenení. V Rabči dostávali koláče, chlieb alebo u majetnejších niekoľko grošov. Za ”koledu” poďakovali koledníci piesňou: (ukážka č. 1)

Za koľynde džynkujime,
scynšče, zdrovje vynsujime,
takto Boze dej, takto Boze dej!
Zebyšče nom zdrovi byli
a na rok še poľepsyľi,
takto Boze dej, takto Boze dej!”

Ak koledníci odmenu nedostávali, zaspievali: (ukážka č. 2.)

”Dejčeze nom dejče,
co nom moče dač,
bo nom bardzo žima,
pot vuokjynkjem stač.
Mome krutkie kozuski,
zamařzno nom paľuski,
hej, koľynda, koľynda,
hej, koľynda, koľynda.”
alebo (ukážka č. 3)
”Hej, gažďino hej, 
koľynde nom dej. 
Ňepytom še vuokoze,
dokešeňe je ňevloze.
Hej, gažďino hej, 
koľynde nom dej.” 

Koledníci spievali slovenské, ale veľmi boli obľúbené poľské koledy. Tieto sa sem dostali prostredníctvom vianočných spevníkov prinášaných z Poľska, ktoré boli známe vo všetkých goralských obciach Oravy. (ukážka č. 4)

”Keď tá jasná hviezda,
na nebi svietila, 
vtedy Panenka Mária 
synka porodila.
Keď ho porodila, 
pekne mu spievala,
hajaj, búvaj syn môj drahý,
bo ja by som spala.
Počkajte mamičko, 
počkajte chvíľočku,
kým si ja zájdem do raja
po malú perinôčku.
Ach , synáčku, synku,
či bys to urobil,
ešte len dve hodinôčky,
jak si sa narodil.
Ach, mamičko, mamko, 
vy o tom neviete,

že som stvoril nebo i zem,
i všetko na svete.”
”Podžme my bračo drugom z viecora,
vstompjyme pjyrvi do tego dvora,
bedyme tam špjyvač vsyndže
po tyj vesolyj koľyndže.
Ej, koľynda, koľynda, 
ej koľynda, koľynda.
Jedyn še pobrol chytro za nami,
zabocul duma buty z gačami.
Idž še navruč mily brače,
idž po butki, idž po gače.
Ej, koľynda…
Jedyn še vopjul f karčmje na viňe,
potym se ľegnul tu při kumiňe.
Spoľul sobje rynkavice
i s rynkovym kabaňice.
Ej, koľynda…
(Anton Brišák, 1924 zápis piesne v obecnej kronike)

(ukážka č. 5)

”Pastyže bjezeľi,
kie glos uslyseli,
/: špjyvanjo janjolskiego.:/
V Betlejemie v maštaľce
naľežľi v dlubecku,
/: Jezusa maľučkiego.:/
Vul, vosel jymu uslugujo,
 skľynkajo, Panu uklun dajo,
 /: stvořičeľu svojemu. :/
 Vydonc to pastyře
i bydľynta štyře,
/: sycy ukun podajo.:/ 
Padľi na koľana, 
za svojego Pana, 
/: uvitač mu špyvajo.:/
 Ach, vitoj, Boze utajony, 
z Paňynky cystyj narodzony,
 /: na tvaře upadajo.:/
Na Pana ukluny,
nastrojili struny,
/: i vesolo zagraľi.:/
Na basak, skřipeckag,
dudkak muľdaneckak,
/: a druzy tancovaľi.:/
Ini zaš voviecki i srki,
mjut, bryndze, kielboski i spirki,
/: na prazyč mu kozaľi. :/
(Anton Brišák, zápis piesne v obecnej kronike)

”Staly še veseľe v maľučkej chviľi,
 /: narodžul še Pon Jezus,:/
/: Panyj Maryi.:/
A kie še zrodžul, caly šviat stvořul,
/: slunce, miešonc, gviozdecki,:/
/: na šviat polozul.:/

I kie še vuotym Herodes zviedžol,
/: zaros šětkě male džeči,:/
/: zabijač kozol.:/ 
A kie še vuotym Panna zviedžala,
/: zaros zesvym synockjym,:/
/:z miasta biezala.:/
(Katarína Belkoťáková, 1927, mag. záznam z r. 1983)

 (ukážka č. 6.)

”Šrud nocnyj čísy glos še rozchuodži,
stoňče pastyře, Bug še vom rodži,
cym pryndži še vybjyrojče,
do Betlejma pospjychojče,
/: přivitač Pana :/. 
Pošli, naležli džičontko v zlobie,
syčke vun znaki dol im vo sobie.
Jako Bogu cynš vodali
a vitajonc zavolali
/: s vieľkom radoščom :/

Ach, vitoj zbavco zdovna zondany,
štyry tyšonce ľot vogľondany
Na čebie krule, prorocy,
co še stalo džyš ftyj nocy,
/: Bug še vobjavjul :/.
Tymie jaňjoluv kvitno ňebiosy,
špjyvajo vespuľ spuľnymi glosy,
Slava Bogu na vysošči
a ľudžom na ty ňiskuošči, 
/: ňek pokuj bedže :/.

(skupina mužov a žien, mag. záznam z roku 1994) 

(ukážka č. 7)

V pole pastyře zašľi,
zeby voviecki pašľi,
voly, barany vroz pozgaňaľi
a na vyguňe přibili kune drudzy.
Potym spač poľygali,
voly, pastyře mali,
a vo pul nuocy, Kuba vykuocy
a tam špjyvajo, janjole grajo,
vdžyncňe.
Chvala Bogu nasymu
v sopie narodzonymu
a vom pastyře votvurče džvjyře,
ze sna stavojče, Pana vitojče zňeba.
Jedyn z vieľkošnyk grusek,
drugi masla garňusek,
třeči pľos mjodu, jablek z vogrodu
a zaš na Jana vlozyč barana, v skoki.
Nojšvjyntsy Jezus, džiče,
bogoslavione zyče,
pres ty pieľuski, Jezus maľučki,
vodpuš nom kare, dej viecno chvale,
v nebie.
(Anton Brišák, 1924, zápis piesne v obecnej kronike)

Chodenie s betlehemom bolo známe aj v Rabči, ale nositeľmi hry neboli miestni herci, ale predovšetkým z okolitých slovenských dedín.
Je pravdou, že niekoľkokrát aj miestni chlapci nacvičili betlehemskú hru, ktorej text získali od chlapcov – Slovákov zo susedných dedín. Dokonca staršie materiály uvádzajú aj výskyt pohyblivých betlehemov, ktoré si mali miestni chlapci zhotovovať sami.
(M. Kubiš, Archív Slovenskej národopisnej spoločnosti č. 310 – 65). Betlehemy boli zvyčajne drevené, prenosné. V hre vystupovali Fedor, Stacho, Bača, Kubo a Anjel. Betlehemskú hru hrávali chlapci od Štefana do Nového roku.
Na Štefana večer sa poriadala tanečná zábava, ktorá má dodnes svoje miesto v sviatkovom kalendári Rabče.
Na Silvestra (31. decembra) sa v minulosti zábavy nekonali, ľudia ho trávili väčšinou doma, alebo v kostole, účasťou na ďakovnej pobožnosti.
Vinšovanie na Nový rok (1. januára) v Rabči zavčas rána. V súčasnosti, resp. posledných tridsať rokov, chodia dospelí členovia rodín vinšovať už po polnoci svojej rodine. Vinšovanie dospelých potom pokračuje jednak pred kostolom, ale aj poobede, kedy sa chodia rodiny navzájom navštevovať. Najrozšírenejšou formou vinšovania však bolo chodenie ”po novym ľatku”. Deti chodili po domoch a vinšovali, napr.:

”Vynsujem vom vins,
moče f piecu mys
a pot pjecom kohuta,
moče chlopa huncuta.”
alebo
”Novy rocek nastol, sycy še radujme
a temu starymu pjekňe zadžynkujme.
Pochválen Pán Ježiš Kristus.”
Najrozšírenejšia bola nasledovná
koleda:
”Za koľynde džinkujime,
ščenšče, zdrove vinsujime,
/: na tyn Novy rok.:/
Zeby šče nom zdrovi byľi
a na rok še poľepsyli 
/. takto Boze dej.:/
Dže je Jezus i Marijo
tam še šycko zle pomijo.
Pomijo še zle na dobre,
nastavajo roki scodre,
/: takto Boze dej.:/

Deti chodili po vinšovaní aj kvôli zárobku, preto ak v niektorom dome nedostali od domácich nič, zaspievali:
”Za koľynde …
/: syčkie vokna vybijyme.:/
V súčasnosti už deti nechodia po novom ľatku, pretože sa zmenil postoj Rabčanov, ktorí to považovali za žobranie, preto je dovolené takého vinšovanie len v najbližšej rodine.
Zaujímavou formou novoročného vinšovania bolo vystúpenie pána Muľarčíka v kostole, ktorý celej obci prial rôzne dobrodenia, čo bolo veľmi obľúbené. Robil to však tak neopakovateľne, že ho už nevie nikto tak napodobniť, dedinské spoločenstvo iné vinšovanie neprijíma, preto po jeho smrti sa s tým prestalo.
Trojkráľová schôdzka (6. januára) mala v Rabči svoje stále miesto v obyčajovom kalendári. Hru predvádzali domáci chlapci a mládenci a bolo ich niekoľko skupín. Boli oblečení do dlhých bielych košieľ, na hlavách mali vysoké papierové čiapky ozdobené nalepenými obrázkami a v rukách ”bunkoše” obité retiazkami a so zvončekmi, aby to pri prednese textu hry štrngalo. Niektoré skupiny mali pri predvádzaní hry aj hviezdu, ktorú jeden z hercov počas spievania krútil. Chodili hru predvádzať aj do Zubrohlavy a Klina. Spievali slovensky a pritom chodili do kruhu, pričom si taktovali bunkošmi.
Domáci im za predvedenú hru dali koláč, chlieb, málokedy drobné peniaze. V súčasnosti už hru v Rabči nehrajú. 

”Traja kraľi ot vichodu
/: mi nosíme ťeplú vodu.:/
Ťeplú vodu, ťeplé ľetá,
/: mi zme prišľi k vám zďaľeka.:/
Ďaľeká je cesta naša,
/: ot Betľejma do salaša.:/
Vi gazďinká, vi gazďičku,
/: uďeľťe nám po grošíčku.:/
Čo vi nám tu uďeľíťe,
/: zato bieďiť ňebuďeťe.:/
Mi buďeme Boha prosiť
/: a Ježiška f srci nosiť.:/
Mi buďeme Boha chváľiť,
/: buďe sa vám fšetko dariť.:/
Pochváľen Pán Ježiš Kristus.”
(Jozef Jagnešák, 1933, mag. záznam z r. 1994)

V kostole sa svätila soľ a krieda, ktoré sa používali počas celého roka ako apotropajné predmety.
Prechod medzi zimným slnovratom a jarnou rovnodennosťou tvoria fašiangy, ”ostatki, ňesopust”, obdobie od Troch kráľov do Popolcovej stredy, pričom najdôležitejšie sú posledné tri dni pred Popolcovou stredou. V tieto dni sa konali tancovačky nielen mladých či dospelých, ale aj zvlášť ženské zábavy. Toto stretnutie žien malo svoje presné určenie, nakoľko na ňom ženy tancovali a pili na vysoký ľan.
Okrem toho sa na ňom spoločne hostili údenou šunkou a šiškami. Nakoľko ľan sa už v Rabči nepestuje, takého stretnutia stratili zmysel.
Spoločná fašiangová zábava celej dediny sa dodnes poriada v kultúrnom dome, ale s tým rozdielom, že posledných 10-15 rokov zaviedli obrad pochovávania basy. Jeho zavedenie súvisí so založením dychovky a prežíva veľkú obľubu v obci. Kedysi sa zábavy konali iba pri gajdošovi a husliach a tancoval sa najviac čardáš, valčík, polka a ”vobotok”. Okolo začiatku storočia aj ”krakoviak”.
Veľmi obľúbené do súčasnosti je vzájomné navštevovanie sa ľudí posledný fašiangový týždeň. Vtedy si spolu zaspievajú, pohostia sa a niekde aj zatancujú. Je to tiež tradičný čas svadieb.
Po fašiangovom utorku, po nočnom pochovaní basy začína sa veľkopôstne obdobie, ktoré aj v Rabči je charakteristické dodržiavaním bezmäsitej stravy, kedy sa varilo na ľanovom oleji. Dokonca na Popolcovú stredu ženy vyvárali hrnce, aby sa v nich žiadna mastnota nedržala.
Na Kvetnú nedeľu kňaz svätil v kostole bahniatka, ako prvú jarnú zeleň a tieto potom dávali do prvej brázdy, alebo za krokvu pod strechou aby do nej neudrel hrom. Tiež ich pálil pri veľkej búrke, spolu so zelinami svätenými na ”Zelenú Pannu Máriu” (na Želno). Používali ich na okurovanie dobytka. Na veľký piatok pred východom slnka sa chodili ľudia umývať do riečky Polhoranky, alebo si túto vodu prinášali domov. V tom čase mala údajne liečené účinky, preto si ju na tento účel aj odkladali. Pri umývaní odriekali: 
”Na Veľki piontek rano, žima biolo,
			na podviecur ešče žimňi,
			kie Panna Jezusa na křiš přibiľi.”

Keď je na Veľký piatok mráz, bude mokrý rok ”na golej kiempie šana vus.”
Vtedy tiež strihali chlapcov aj dievčatá, aby im lepšie rástli vlasy.
V Polhoranke umývali vtedy tiež kone a strihali im hrivy, z ich vlasov robili kefy.
Na Veľkonočnú nedeľu nosili Rabčania do kostola na posvätenie z každého jedla, aby im nezaškodilo, keď ho budú po takom dlhom bezmäsitom čase jesť. Údenú šunku si odkladali na túto príležitosť, rovnako aj prasa zabíjali k veľkonočným sviatkom.
Na ”kúpací pondelok” chodievali deti ”po šmiguřču” a mládenci už od polnoci budili a vodou polievali dievky. Keď mládenci liali vodu na dievku, tak sa jej spytovali: ”Veríš, že Kristus vstal z mŕtvych?” Dievčatá sa mládencom odvďačili za polievačku koláčmi, ktoré samy napiekli, alebo praženicou so slaninou. Teraz hostia aj pálenkou.
Večer potom bývala tanečná zábava. Tento sviatok sa rovnako slávi aj dnes, až na odmeňovanie detí a mládencov. V súčasnosti mladí chlapci dostávajú rôzne sladkosti namiesto varených vajíčok a mládenci bohaté pohostenie. V súčasnosti chodia oblievať aj ženatí muži, najviac k svojej rodine a známym.
Na druhý deň chodili dievky ”po šmiguřču”, šibali mládencov.
Dôsledkom pohyblivého dátumu Veľkej noci je fakt, že sviatok sv. Gregora raz patrí do veľkého pôstu, inokedy nie. V tento deň nosili žiaci po domoch tabuľu s obrázkami, ktorú volali Gregor. Pán rechtor si vybral štyroch žiakov, ktorí chodili od domu k domu a spievali recitatívnu pieseň. Bola to forma vyplácania pána učiteľa, nakoľko on bol platený obcou. Ľudia mu dávali vajíčka, ktoré zbieral jeden chlapec do košíka, ale aj drevo, aby mal čím žiakom kúriť. Okrem toho dával každý, čo mal a čo mohol oferovať (slaninu, ľan, haliere, atď.).

”Na švientego Gregora,
ňeopúšťajťe pána rechtora,
čo posiela žiačka v nudzi,
pomedzi dobrích ľudí.
A ti matka milá,
daj nám svojho sina.
Ak nám sina ňedáťe,
na papier nám čo dáťe?
S jedním grošom, ňie dvoma,
žiačka ňezúbožíte.
Soli, soli, po poľi,
dajťe žiačka do školi, 
buďe sa vám učiťi,
Pánu Bohu slúžiti.
Pochválení buť Ježiš Kristus!”

Na Marka (23. apríla) chodili dedinčania do polí posvätiť oziminy. Z kostola išla procesia na čele s pánom farárom na najbližšie pole, kde sa spoločne modlili, ”aby si úrody zemské zachovať ráčil”.
V noci pred 1. májom stavali mládenci v Rabči dievčencom vysoké, štíhle, odkôrňované, do špirály omaľované ”máje” s ihličnatým vrcholcom, zdobeným pestrofarebnými stužkami. Pritom richtárova dievka mala kmeň omaľovaný bielo – modro – červenou trikolórou. Okrem májov – znakov lásky a náklonnosti k dievčaťu, stavali sa v Rabči aj posmešné máje neobľúbeným dievčatám, jazyčniciam, ktoré dostali zakrpatený máj, alebo len nepekný vrchovec na plot pripevnený. Jeden veľký máj stavalo aj dvanásť mládencov, ktorý chystali dotyčný 2-3 týždne vopred. Po postavení, ak dievka o tom vedela, že jej máj chystajú, bolo pohostenie a tancovačka. Ak to netušila, zábava bola na druhý deň poobede. Máje stavajú mládenci dievkam dodnes. Stavajú aj jeden naprostred dediny ako spoločný symbol všetkým dievčatám.
Koncom mája, na ”krížové dni” zberali ženy a deti poľné byliny, ktoré splietali do vencov a dávali v kostole posvätiť. Mali liečivý význam, najmä pri ochorení dobytka.
Letný slnovrat sústredený v ľudových obyčajoch do dňa sv. Jána (24. júna) sa prejavil jednak v obyčaji pálenia ohňov a vo veľkom dôraze na ochranné praktiky proti bosorkám. Na Jána bolo tiež zvykom ”májiť domy” aj každú roľu. Na začiatok poľa zastrčili prútiky z vŕby, červeného smreka alebo z lipy, proti hmyzu a krupobitiu, do špár domu zas proti hromu. Dievčatá tiež robili vence z poľných kvetov zdobené krepovým papierom, ktoré vešali medzi okná tých domov z ktorých bol mládenec, čo im postavil máj. Vzájomné obdarúvanie pokračovalo v čase odpustu, kedy mládenec kúpil dievčaťu medovníkové srdce so zrkadielkom, alebo hrebienok do vlasov.
Na Jána chodili bosorky po poliach a hovorili ”běre pozyte, aľe ňe syček.” Bol to deň, kedy ich moc kulminovala a bolo možné ich stretnúť po poliach. Poznať ich bolo možné podľa toho, že chodili nahé a prešli deväť medzí.
Človekovi, ktorý ich uvidel, nemohli uškodiť. Proti bosorkám boli tiež vence, ktoré dievčatá zavesili kravám na rohy.
Posledným jánskym obyčajom bolo pálenie ohňov, ktoré chystala mládež spolu s pastiermi. Ku tejto príležitosti musel každý gazda prispieť svojmu pastierovi, alebo svojim deťom nejakou pozornosťou.
Už týždeň predtým pripravovala mládež na vyvýšených miestach na podlesí vysoké kopy rôznych drevín na veľkú vatru. Vatry zapaľovali večer po západe slnka, aby ich bolo lepšie vidieť a mladí pri nej spievali, tancovali a preskakovali oheň. Tento obyčaj trvá dodnes.
Z piesní, ktoré sa pri tejto príležitosti spievali, uvádzame také, ktoré sa spievali aj pri iných príležitostiach (stavanie májov, svadba, krstiny):
”Ktoze to tak špivo, ktoze to tam rusí,
Hanka Piľarcecka pynščom guvno mľučí.
Ktoze to tam špivo mjendzy potokami, 
Hanka Piľarcecka s křivymi nogami.”
(Jozef Jagnešák, 1933, ukážka č. 8. mag. záznam z r. 1994)
”Ej na jade jo se jade, spoza Babyj gury,
Ej momze jo, šynecka zvesolej natury.
Ej mylys mocnyj Boze, co še porobylo, 
ej, kie mie při džifcoňe, šľunce vuošvyčilo.
Ej džyfčino cus tobie, pošceľi ses sobje,
ej a jo ňeborocek, ňešmje iš ku tobje.”
(Anna Jašáková, 1931, ukážka č. 9. mag. záznam z r. 1994)

	”Jašynku kaľina, jo stobom ňepila, 
	aňikce ňeznala, tobieg še dostala.”
(Anna Jašáková, 1931, ukážka č. 10. mag. záznam z r. 1994)
	”Ľano moje ľano, ej, to žeľone ľano,
	darmo či jašynku donos zabruňajo,
	ej, do nos zabruňajo.

	Mňe bruňili pjyrvi ej, tobje bruňo teros,
	majo še naplakač moje očka ňeros,
	ej, moje očka ňeros.
	
	Povjedajo na mňe, ej, ze jo še ňevijdom,
	umarla ciganka, ej vežňe se mňe cygon,
	ej, vežňe se mňe cygon.”
(Anna Jašáková, 1931, ukážka č. 11 mag. záznam z r. 1994)
Dožinky sa v Rabči okázalo neslávili. Úroda nebola na malých políčkach veľká, preto aj znakom dokosenia bol veniec z ovsa, ktorý urobili dievčatá a zavesili ho koňovi na oje. Po príchode domov zavesili veniec na priedomie. Veniec mal ešte svoju úlohu pri štedrovečernom prestieraní, kedy bol znakom vďaky za úrodu a prosbou o tú nasledujúcu. 
”Na Žeľno” t. j. na Zelenú Pannu Máriu (15. augusta), či na Nanebovzatie Panny Márie sa v Rabči svätili liečivé rastliny a robia to dodnes.
Zbierala sa šalvia, ruta, pivónia, ”ľupstek, uražňik”, palina a božie drievko. Posvätené byliny si ľudia uschovávali a liečili sa nimi pri ”zľaku” (”z vuocy še mu stalo”), žalúdočných ochoreniach, okiadzali nimi ľudí aj dobytok.
Sviatok Dušičiek a Všetkých svätých uzatvára ročný kolobeh kalendárnych obradov a obyčají. V tieto dni sa rodina stretáva, aj tá geograficky vzdialenejšia, aby jej členovia spoločne navštívili hroby svojich mŕtvych, zapálili im sviečku a pomodlili sa za nich. V Rabči v súlade s vierou ich príchodu na zem v tento deň nechávajú pre duše vodu a chlieb v kuchyni na stole.
Záverom možno konštatovať, že kalendárne obyčaje a obrady v Rabči, podobne ako v ostatných okolitých goralských dedinách svojím charakterom sa neodlišujú od obyčajov iných slovenských dedín. Behom sledovaného obdobia, t. j. od začiatku nášho storočia, prekonali obyčaje závažné zmeny, rovnako, ako sa zmenil aj spôsob slávenia niektorých sviatkov. 
V súčasnosti možno badať aj u mladej generácie zväčšujúci sa záujem o prejavy miestnej kultúry.

Ľ U D O V Á   A R C H I T E K T Ú R A

Pamiatky ľudovej architektúry v Rabči v súčasnosti takmer nenájdeme, hoci dnešná staršia generácia tunajších občanov sa narodila v dreveniciach. Približne od druhej polovice 60-tych rokov do konca 70-tych rokov 20. storočia sa dedina zmenila na nepoznanie výstavbou rodinných domov. Podobnú rýchlu zmenu životných podmienok prežívali Rabčania v histórii svojej obce niekoľkokrát. Dedinu síce založili už v polovici 16. storočia, ale až do roku 1608 tamojší valaskí sedliaci sa márne usilovali skultivovať husté pralesy. Na podmáčaných kyslých pôdach, ktoré získali po vyklčovaní stromov, sa takmer nič neurodilo. Najväčší úspech dosiahli v roku 1598, kedy bolo v obci 6 veľkých dvorov. V každom z nich žilo niekoľko rodín. Potom dva z nich ostali pusté. Do roku 1608 klesol počet obyvateľstva natoľko, že nakoniec ostal obývaný len jeden dvor a aj šoltýs Lazar ušiel.
Vývoj ľudovej kultúry a vytváranie životného prostredia obce možno sledovať až do roku 1609. Vtedy nový šoltýs Ján Ramza z Horného Štefanova s piatimi valaskými sedliakmi opäť osídlil priestor medzi ústím Sihelnianskeho a Rabčianskeho potoka do Polhoranky. Títo osadníci pravdepodobne pochádzali väčšinou zo starších oravských dedín. Iba meno Gembuš hovorí o poľskom pôvode. Vtedy bola v celej župe veľmi zlá hospodárska situácia a mnohé rodiny radšej ušli zakladať nové dediny do horších prírodných podmienok, lebo sa tým zbavili povinnosti odovzdávať feudálne dávky. Na vybudovanie gazdovstva a skultivovanie pôdy dostali výhodné daňové slobody na 12 aj viac rokov. Prvá generácia musela vynaložiť značné množstvo práce na to, aby z upravenej pôdy a pasienkov mohlo vyžiť 18 rodín (1625). K pôvodným šiestim a ich potomkom pribudli, možno sa priženili ďalší siedmi gazdovia. Na Gembušovu raľu napríklad prišiel Mattek Oščinda (”Matisz Osczanda Poljak” sa roku 1629 uchádzal o šoltýstvo a chcel zakladať novú dedinu Oravské Veselé, kde už rabčianski Rabzovci obhospodarovali námestovskú hoľu pod Pilskom). Šoltýstvo sa rozšírilo o dve rodiny komornícke (Gregor Buorka a Michal Poliak). Všetci obyvatelia obce žili na dvoch šoltýskych a piatich sedliackych raliach. Podľa údajov prvého urbára šoltýske rale mali skutočne dvojnásobnú výmeru. Sedliacke rale boli už rozdelené na tretiny. Ján Ramza založil roku 1616 susedné Rabčice a okolo roku 1629 Matej a Juraj Novačik (pravdepodobne synovia rabčianskych Novákovcov, z ktorých bol Ondrej šoltýsom v Oravskej Polhore) Sihelné, kde sa z Rabče presťahovali aj Krúpovci. Takže všetky štyri dediny z horného povodia Polhoranky mali zviazané osudy a zdá sa, že sa v nich ľudia usadili vďaka iniciatíve podnikavých Ramzovcov. Zrejme dokázali, že ich kolonisti odlesnili značné priestory na potočných terasách. Vznikla tam poľana, ktorej lúky spojili voľný priestor všetkých štyroch uvedených dedín. Domy si stavali každý na svojej rali v blízkosti hlavnej cesty idúcej z Tvrdošína cez Slanicu do poľského Živca.
Nižšia obec Zubrohlava bola oddelená horou a v rovnakom období ako Rabča prežívala svoj hlavný kolonizačný rozvoj. Jej kultúrny rozvoj sa však spájal viac so Slanicou, odkiaľ prúdili novoty hore dolinou. Oravskí kolonisti Zubrohlavu zaplnili v prvej tretine 17. storočia (1625 registrovala 23 rodín) a ďalší jej vývoj nemal podstatnejšie zvraty. V Rabči ale už druhá generácia prežívala značný prílev utečencov zo susedných poľských panstiev – živieckého, makovského, zebridovského a i.
V roku 1659 v obci bola zistená prítomnosť 467 katolíkov a 151 evanjelikov, čo charakterizuje vzájomný pomer medzi prišelcami (75, 6 %) a domácim obyvateľstvom poväčšine protestantským (24, 4 %). V Polhore katolíci tvorili len 51, 6 % obyvateľstva, ale ďalej dolu dolinou sa nová goralská kolonizácia nedostala. V Rabči sa prúdenie na juh zahamovalo. Rabčania zrejme dobre využili túto situáciu, keď sa tak veľmi angažovali pri zakladaní Rabčíc, Sihelného, Oravského Veselého a pri rozširovaní Oravskej Polhory. Hornú časť povodia Polhoranky noví osadníci spoza vrchov zaplnili a začali sa rozlievať na úpätí Babej hory a Pilska ďalej na západ až po Zákamenné (roku 1659 tvorili katolíci vo Veselom 70, 7 %, V Mútnom 82 % a v Zákamennom 87, 4 %). Avšak značná časť (ako vidno z údajov roku 1659 trojnásobok pôvodnej populácie) sa postupne v Rabči zakorenila a prehĺbila delenie ralí. Do začiatku 19. storočia v žiadnej z hornooravských obcí okrem Zákamenného a Polhory nebolo také vysoké percento najmenších usadlostí obrábajúcich rozlohu menšiu ako 2 % rale (Rabča 30, 8 %, Polhora 32, 7 %, Zákamenné 33, 3 %, z ostatných najviac dosahovala Novoť 6, 3 %, Sihelné 6, 2 %, Rabčice len 4, 4 %, Veselé 0, 5 % a plátennícke Ústie malo dokonca len 2, 3 %). Väčšina dedín túto najnižšiu vrstvu obyvateľstva vôbec nemala. Z opačného konca možno vidieť, že v Zamagurí prevládajúce stredné vrstvy v Rabči takmer chýbali. Sociálne prostredie, ktoré sa v obci vytvorilo po sľubnom rozvoji na začiatku 17. storočia, sa stalo hlavnou príčinou brzdenia normálneho vývoja ľudovej architektúry. 
Chudobní ľudia mali pred sebou iba tie najzákladnejšie existenčné problémy. Predovšetkým, aby fyzicky prežili. Na zvyšovanie nárokov na kultúrnejšie bývanie pomýšľali až okolo polovice 19. storočia.
Zo súpisu stavieb v námestovskom okrese roku 1828 si vieme predstaviť vývoj staviteľstva v predchádzajúcom období. Možno povedať, že všetci gazdovia mali domy bez pitvora. 11, 6 % zo všetkých 266 domov malo len jedinú obytnú miestnosť. Vchádzalo sa do nej z mlatoviska, na druhej strane ktorého bola maštaľ. Vo väčšine domov (78 %) bola za izbou komora. Ostatných 9, 7 % malo viac komôr alebo izieb, ale rovnako bez pitvora, spojených s hospodárskymi priestormi pod jednou strechou. Výnimku tvorili dva domy želiarskych rodín, ktoré pitvor mali. Predpokladáme, že pôdu ešte nemali, lebo sa prisťahovali z hospodársky a kultúrne vyspelejšieho prostredia. Prvý bol Ioannes Brijak, priezvisko ktoré sa v Rabči ešte nevyskytovalo. Mal dom s izbou, pitvorom a komorou, aký bol vtedy na Slovensku najbežnejší a v námestovskom okrese tvoril v starších dedinách Slanickej kotliny a Zamaguria 67 % (dokonca aj v dedinách pod Pilskom okrem povodia Polhoranky 40, 9 %). Možno išlo o remeselníka alebo obchodníka, lebo nemal žiadne hospodárske objekty. Druhý z rabčianskych želiarov bol Iosephus Grinvald Hebreus, čiže Žid. Azda prevádzkoval krčmu, lebo jeho dom mal izbu s bočnou obytnou komorou na každej strane pitvora. Zaujímavé je, že okrem pece v hlavnej izbe mal ohnisko v zadnej izbe a tiež v obidvoch komorách. Tým boli prispôsobené na bývanie ako v zájazdnej krčme. Pri dome vo dvore stála maštaľ, vozáreň a stodola. Keďže nemal pole, zrejme tieto objekty používal na ochranu koní, vozov a tovaru furmanov idúcich do Poľska. Uvedené dva výnimočné domy s pitvormi znamenali prvý vplyv už rozvinutej kultúrnej tradície zo slovenského prostredia. V celej Polhorskej doline malo pitvory len 8 domov (v Polhore a Rabči po dvoch, v Rabčiciach tri a v Sihelnom jeden). V iných dedinách okresu domy bez pitvora sa roku 1828 vyskytovali len výnimočne a patrili zväčša najchudobnejším želiarom.
Sociálne prostredie Polhorskej doliny do prvej tretiny 19. storočia ešte nemalo výrazné znaky kultúrnej spolupatričnosti ani k poľským ani k slovenským tradíciám. Na vývine ľudovej architektúry možno badať, že 11, 6 % najprimitívnejších stavieb ešte neprezrádzalo príslušnosť k žiadnej tradícii, 78 % domov len nevýrazne naznačovalo tendenciu stavať na poľský spôsob asymetrický typ pôdorysu a len na 9, 7 % zložitejších konštrukcií badať, že si Rabčania vyberali vzory viac na okolí Jablonky ako v Slanici a v Námestove. Prvý impulz k rozvoju tradície asymetrických domov dali zubrickí šoltýsi Moniakovci azda v poslednej tretine 17. storočia. V snahe prispôsobiť svoje sídlo malým murovaným kaštieľom malopoľskej šľachty, spojili veľkú a vysokú (vyše 300 cm) dymnú izbu s dvoma nízkymi komorami nad sebou. Vznikla tak ”výška”, do ktorej sa chodilo cez pavlač pred hornou časťou steny izby nad jej oknami. Keď sa zmodernizovala pec pripojením dymníka nad ohniskom pred jej čeľusťami, mohla sa znížiť výška izby a vytvoriť druhá komora aj nad ňou. Princíp ”domu s výškou” sa v 18. storočí rozšíril na okolí Jablonky a rovnako aj v Polhoranskej doline. Práve v Rabči roku 1828 bolo 26 takýchto domov, z toho 19 s izbou a dvoma komorami, 3 s dvoma izbami (v každej mali ohnisko ale iba v jednej vysokú pec) a komoru, 4 s dvoma komorami a dvoma izbami, ktoré boli zrejme už nízke. Nemožno povedať, žeby tieto najreprezentačnejšie domy patrili najbohatším rodinám. V 6. generácii boli rodinné majetky tak rozdelené, že staršie domy kedysi bohatých gazdov už vlastnili ich vnukovia s veľmi malými podielmi.
Priemerne žilo v dome 5, 9 obyvateľov, čo odpovedá viac individuálnej rodine ako typu rozšírenej rodiny. V 297 domoch žili rodiny so 129 priezviskami. Z nich sa 61 vyskytovalo iba raz a 28 dvakrát. Je najpravdepodobnejšie, že starších je 13 rodov obsahujúcich po 3 rodiny, 12 rodov po 4 rodinách, 6 rodov po 5 rodinách, 5 rodov po 6 rodinách. Ďalej po 7 rodinách mali Jašákovci a Kvašňákovci, do 8 rodín sa rozvetvili Satanovci a do 12 Živčiakovci (Szifcsak). Prípady, kedy za sebou nasledujú domové čísla s rovnakým priezviskom naznačujú delenie veľkého dvora zvyčajne na 4 diely, ako napríklad u šoltýskej časti Jadvišákovci, Kvasniakovci (na 6 dielov) a v sedliackej časti Brišákovci, Jagelkovci, Kebeliakovci, Kormanovci (na 6 dielov), Kubašákovci, Lištiakovci, Martinákovci, Oršuliakovci, Pudliakovci, Satanovci, Sučákovci, Suriniakovci a Žifčiakovci (na 5  dielov). Skutočnosť, že na začiatku 19. storočia už bolo zaužívané dedenie synov počas života otca – gazdu dokladá 10 prípadov, kedy sa rozlišuje ”senior” a ”junior”, ak majú obaja v rodine rovnaké krstné meno. Keď mal dedič iné krstné meno ako otec, nepoznáme, či v zápise ide o synov alebo bratov najstaršieho gazdu. Iba v jedinom prípade gazdovali spoločne traja bratia Jašťolioňovci (Iasstyoliony) na 6, 25 % rale, každý z nich však žil so svojou rodinou vo vlastnom dome. V 10 prípadoch mala vlastný dom vdova, a to aj keď vedľa žili napríklad 4 gazdovia s rovnakým priezviskom vrátane ”seniora”. Takže vysoký stupeň delenia majetku odpovedá deľbe stavebných parciel a napokon aj značnému a včasnému rozpadu rodín. Táto tradícia musela byť na začiatku 19. storočia už zakorenená po dlhšom vývoji, pretože všade tam, kde sa vyskytoval asymetrický typ domu, mal pomerne malé obytné priestory. Hlavná izba asymetrického domu č. 391, ktorý bol budovaný podľa starej tradície 18. storočia (aj keď vznikol až roku 1883), meria iba 19 m2 na rozdiel od izieb trojdielnych symetrických domov hornooravských dedín, ktoré mali obvykle okolo 30 m2 a málokedy ich plocha klesla pod 25 m2. Toto zistenie potvrdzuje materiál aj z iných goralských dedín na úpätí Babej hory.
Základná zmena vo vývoji zrubovej architektúry a možno celej ľudovej kultúry, t. j. dovŕšenia osídlenia, prebehla v piatich stupňoch delenia pôdy v 2. tretine 19. storočia. Už na začiatku 19. storočia drobné diely pôdy neuživili rodiny ich vlastníkov, a to ani keď počet obyvateľstva od roku 1825 poklesol do roku 1869 o 12, 7 %.
Ľudia boli zvyknutí chodiť na sezónne poľnohospodárske práce na Dolnú zem a do východného Pruska, odkiaľ si dovážali naturálie z tamojšej úrody. V uvedenom období sa veľmi rozvinula plátennícka výroba v obciach Slanickej kotliny a okolia Jablonky. Obchodníci potrebovali stále viac pomocných robotníkov, tkáčov, ktorí spracovávali priadzu dovezenú zo Sliezska. Prejavila sa nová deľba práce. Mnoho rodín v plátenníckych strediskách opúšťalo roľníctvo a venovalo sa rôznym prácam pre plátenníkov (robotníci pri farbení, mangľovaní, bielení a doprave plátna). Pole si však stále držali a na prácu si najímali nádenníkov z horných goralských obcí. Prejavil sa aj skromný potravinový trh. Rozvoj miestnej ekonomiky z Bobrova, Slanice, Námestova, Klina a Zubrohlavy tak zasiahol vzdialenejšie oblasti v hornom povodí Polhoranky. Prerazil akúsi pomyselnú bariéru medzi Zubrohlavou a Rabčou, ktorá po dve storočia izolovala kultúrny a hospodársky vývoj goralských dedín. Obyvatelia Rabče boli prví, ktorých pripútalo predovšetkým slanické centrum, lebo to napredovalo medzi všetkými plátenníckymi dedinami. K jeho rozvoji prispeli aj Rabčania tesárskymi prácami. Najmä Raticovci z dolného konca Rabče stavali obyvateľom nové domy. Keď sa v druhej polovici 19. storočia dopyt zvýšil, materiál opracovávali a všetky prvky si pripravovali doma a na mieste stavby robili len montáž. Pochopiteľne, že domy budovali podľa želania zákazníkov, a tak preniesli ”slanickú módu” aj do svojej dediny. V Rabči ju vnímali ako modernizáciu, ktorá zlepšovala spôsob bývania. Tým sa konečne do Rabče rozšíril symetrický typ trojdielneho domu ako znak slovenskej kultúrnej tradície. Vtedy mali tieto domy už v strednej časti oddelenú kuchyňu s dymníkom nad ohniskom pred čeľusťami pece a čistú nízku (240 cm) izbu. Dym z ohniska odchádza cez dymník do podstrešného priestoru. Hospodárska prevádzka bola oddelená od bývania do samostatného objektu stojaceho v jednej línii za domom. Bolo tam mlatovisko ”bojisko”, maštaľ ”stajenek”, stajňa a podľa starej tradície stavali okolo objektu ešte nižšiu kôlňu pod odkvapom ”jatu”. Zmizli tak staré dymné izby viac ako 3 m vysoké, čierne, začadené, kde nemohli zavesiť žiadne obrázky, ani len kríž na stenu. Aj strecha sa zmenila, Na kratšej stene izby konštruovali malý polvalbový štít, ktorý, aj keď skromnou, výzdobou reprezentoval majiteľa. Hlavný význam reprezentácie sa preniesol zo vstupnej steny na štítovú a gazdovia tak mali väčší záujem stavať domy bližšie k ceste. Zo staršej tradície ostalo okrem používania kôlní ”ját” pod odkvapom situovanie iba jedného okna pod štítom (mierne excentricky posunutého ku vstupnej stene) a dvoch na vstupnej stene. Spomedzi rodovej tradície Raticovcov vynikol Jozef starší, ktorý bol výborný mechanik – konštruktér. Robil napríklad mangeľ pre slanických Schifferovcov, zloženia (mlynské stroje na kamene), píly, hnacie prevody. Tesárska práca Raticovej skupiny bola precízna.
Odstránili používanie nekresaného dreva v zruboch a usilovali sa výzor drevených domov prispôsobiť stavbám murovaným. Pomerne rýchlo prebudovali celú dedinu a vytvorili nový štýl životného prostredia.
Dvojstoročná izolácia Rabče spôsobila oproti iným oravským dedinám slabšie obohacovanie životného prostredia ďalšími umeleckými objektmi. V roku 1768 síce postavili neskorobarokový kostol so základným vybavením, ale kamenné plastiky v dedine začali vznikať až v 19. storočí. Boli to dve sochy na bráne cintorína pri kostole (sv. Florián, sv. Ján Nepomucký, sv. Rozália, Madona), ďalej kríž z roku 1815, stĺp so sochou sv. Jána Nepomuckého a reliéfom Panny Márie Bolestnej z roku 1821, kríž s reliéfom Panny Márie Bolestnej pravdepodobne z roku 1895 pri hlavnej ceste a podobný kríž s roku 1953 pri hornom mlyne za záchranu pri povodni. Staršie kamenné plastiky pochádzajú z Belopotockej dielne (z roku 1815 a 1821), kríž z roku 1895 je prácou menej skúseného kamenára. Vytvoril (podobne ako vo Vitanovej) veľmi zaujímavé dielo so silným citovým účinkom, aj keď sa mu nepodarilo realistické stvárnenie ľudského tela. Podvedome sa sústredil na hlavé znaky a súlad zaoblených tvarov. Pri dome číslo 206 stojí murovaná kaplnka so sochou Krista pod krížom a s reliéfom Panny Márie Sedembolestnej, murovaný stĺp so strieškou a nikou s krížom je pri poľnej ceste do Rabčíc a v katastri niekoľko drevených krížov.
Cenný je obraz od Jána Nepomuka Drengubjaka (1781 – po 1836) rodáka zo Zázrivej, farára v Rabči, zobrazujúci Predstavenie v chráme a pochádzajúci z roku 1833. Ďalej obraz sv. Bartolomeja od Jozefa Hanulu (1863 – 1944), oba sú v kostole. Tam sa v presbytériu nachádza tiež mozaika od súčasných umelcov Ernesta Zmetáka (nar. 1919) a Andreja Barčíka (nar. 1928) z roku 1951 – 1953.
V prostredí obce hrala dôležitú úlohu rieka Polhoranka. Práve pri nej a v jej blízkosti sa udržalo viac starých stromov v strede až priveľmi odlesnených polí a lúk. Bola dobrým zdrojom vody a tiež prostriedkom dopravy dreva. Rabčania pltníčili, poväčšine len po Tvrdošín, kde sa viazali väčšie plte pre diaľkovú dopravu. Logika dejín z obce vytvorila hospodárske a komunikačné stredisko, ktorému sa prispôsobovala ďalšia výstavba obce. Rovnako rýchlo ako bol dosiahnutý kolonizačný mimoriadny rozvoj Rabče v prvej polovici 17. storočia a prebudovanie celej obce v novom staviteľskom štýle v polovici 19. storočia, tak rýchlo Rabčania opúšťali drevenice a výzor dediny sa celkom zmenil v sedemdesiatych rokoch 20. storočia. Uvedené premeny možno pochopiť tiež ako stupne pri formovaní príslušnosti celého kultúrneho prostredia stále bližšie k pôsobnosti znakov slovenskej národnej kultúry.

Typy domov v sociálnej štruktúre obce RABČA v roku 1828
Počet iz. – kom. –		% z výmery sedliackej rale		Počet		%
pit.									domov
0 - 2	2, 01 - 4  4, 1 - 6  6, 1 - 10  10, 1 -
1 – 0 – 0 		10	   12		1	  6	    2	  31		11, 6
1 – 1 – 0		65	   81		19	  40	    4	  209		78
1 – 2 – 0		1	   7		1	  9	    1	  19		7, 1	
2 – 1 – 0		- 	   1		1	  2	    -	  3		1, 1
2 – 2 – 0		-	   3		-	  -	    -	  4		1, 5
1 – 1 – 1		-	   -		-	  -	    -	  1		0, 35
2 – 2 – 1		-	   -		-	  -	    -	  1		0, 35
s domom		76	  104		22	  57	    7	  266		100
bez domu		15	   9		2	  3	    -	  29
sociálna štruktúra	91	  113		24	  60	    7	  295
v %			30, 8	  38, 4		8, 1	  20, 3	    2, 4	  100

N Á R E Č I E

R A B Č I A N S K E  N Á R E Č I E  V  K O N T E X T E  O R A V S K Ý C H  
G O R A L S K Ý C H  N Á R E Č Í

GORALSKÉ NÁREČIA Z POHĽADU SLOVENSKEJ  A POĽSKEJ DIALEKTOLÓGIE
Rabčianske nárečie patrí do skupiny oravských goralských nárečí, ktoré tvoria hraničný areál pozostávajúci z 24 obcí a rozprestierajúci sa na slovenskom a poľskom území. K rozčleneniu oravských goralských nárečí podobne ako spišských goralských nárečí došlo, ako je známe, na základe rozhodnutia mierovej konferencie v Paríži z 28. júla 1920, keď severovýchodná časť Oravy (13 obcí a severozápadná časť Spiša (13 obcí) pripadla Poľsku.
Až do uvedeného rozhodnutia boli severné časti Oravy a Spiša vždy súčasťou Oravskej a Spišskej stolice (a teda aj súčasťou Slovenska), preto oravské a spišské goralské nárečia na slovenskom i poľskom území tvoria jeden historický, zemepisný, jazykový, etnografický i kultúrny celok. V tom sú zajedno slovenskí i poľskí bádatelia. V čom sa však rozchádzajú? Predovšetkým v terminologickej otázke. Odlišný je tiež postoj k otázke národného povedomia goralského obyvateľstva, lebo postoje staršej poľskej vedy, ktoré sú už dávno prekonané, sa v hojnej miere šíria v súčasnej malopoľskej regionálnej tlači, čo značne znepríjemňuje život našim krajanom na poľskom území Oravy a Spiša. Keďže ide o zásadné rozdiely v chápaní i interpretovaní jazykovej situácie v oravskom i spišskom goralskom areáli, zastavíme sa pri každej otázke osobitne. 
V slovenskej dialektológii je zaužívaný termín goralské nárečia, kým v poľskej literatúre sa používa termín ”polskie dialekty orawskie, spiskie, czadeckie”. Termín goralské nárečia po prvý raz použil V. Vážny v štúdii Slovenské nárečia v Orave v 1. roč. Sborníka Matice slovenskej (1923, s. 75, 112). V staršej slovenskej a českej dialektológii (S. Czambel, F. Pastrnek, J. Polívka) sa goralské nárečia označovali názvom poľské nárečia. Nepoznáme pohnútky V. Vážneho, ktoré ho viedli k tomu, že odmietol termín poľské nárečia. Ale je viac ako pravdepodobné, že to bola snaha predísť tomu, aby sa nestotožňovala genéza goralských nárečí, ktorá je nepopierateľne poľská, s národným povedomím goralského obyvateľstva, ktoré je jednoznačne slovenské, ako to bolo bežné vo vtedajšej historickej, jazykovednej či etnografickej literatúre. V. Vážny bol nielen vynikajúcim znalcom slovenských nárečí, ale aj slovensko-poľského jazykového pomedzia. Na ilustráciu stačí uviesť jeho rozsiahlu štúdiu Nářečí slovenská, uverejnenú v Československej vlastivěde, III, 1934, s. 219-310, v ktorej veľmi presne vymedzil aj slovensko-poľskú jazykovú hranicu a v ktorej oravský a spišský goralský areál rozprestierajúci sa na slovenskom i poľskom území chápe ako jeden jazykový i historický celok. Určite mal aj informátorov z goralských nárečových oblastí a bolo mu asi známe, že goralské obyvateľstvo má jednoznačne slovenské národné povedomie, hoci jeho rodným dialektom sú nárečia poľského pôvodu. Usudzujeme tak iba z toho, že zaviedol nový termín goralské nárečia, lebo exciplitne sa k otázke národného povedomia goralského obyvateľstva nevyjadroval. Tento termín sa natrvalo ujal nielen v slovenskej dialektológii, ale aj v slovenskej historiografii, etnografii, ba v kultúre vôbec. Poľskí dialektológovia prijali tento termín s nevôľou. Najlepší poľský znalec goralských nárečí M. Małecki (1938, s. 17) tvrdí, že má príliš široký význam a pomenúva nejaké bližšie neurčené ”goralské” čiže horské nárečia, kým poľský termín ”poľskie gwary orawskie, spiskie, czadeckie” vystihuje ich poľský charakter. Bolo by možné prijať výhrady M. Maełckého, ale len v tom prípade, keby aj jeho postoj k otázke národného povedomia goralského obyvateľstva býval objektívny. V tom prípade by to bolo opodstatnené. Žiaľ, tento skvelý znalec goralských nárečí, ktorý osobne vykonal nárečový výskum v mnohých goralských obciach na slovenskom i poľskom území, nedokázal objektívne opísať jazykovú situáciu v goralských regiónoch. Preto aj napriek tomu, že to nikdy nezodpovedalo skutočnosti, nachádzal všade tam, kde boli ” gwary polskie” i ”ludność polska”. V tom bol verným pokračovateľom tradícií staršej poľskej jazykovedy, historiografie a etnografie, ktorá vďaka svojej vytrvalosti v šírení nepravdy o goralskom obyvateľstve ako o poľskom etniku dosiahla svoj historický úspech, keď mierová konferencia v Paríži dňa 28. júla 1920 vyniesla verdikt o pričlenení severovýchodnej časti Oravy a severozápadnej časti Spiša k Poľsku. Tento verdikt, ktorý je dnes už súčasťou dejín, o ktorom – dovolíme si tvrdiť – väčšina Slovákov ani nevie, čo bolo jeho podstatou i príčinou, sa stal traumou pre celé generácie našich krajanov na poľskom území Oravy i Spiša. Aj keď v prácach poľských dialektológov z neskoršieho obdobia (M. Karaś 1965, Z. Sobierajski 1966 – 1977, A. Zaręba 1968) sa rozlišuje medzi poľským základom goralských nárečí a slovenským národným povedomím ich nositeľov, jednako tieto hlasy poľských vedcov zanikajú v záplave regionálnej malopoľskej tlače, vychádzajúcej v Zakopanom a Nowom Targu. (Stačí si prelistovať jednotlivé ročníky krajanského časopisu poľských Slovákov Život, v ktorých sa odrážajú výpady tejto podhalskej tlače i ich predstaviteľov.) Táto malopoľská regionálna tlač naďalej šíri ešte aj dnes (!) vedecky už dávno prekonané a faktami nepodložené názory o poľskom národnom povedomí goralského obyvateľstva a naďalej vychádza zo stotožňovania poľského základu goralských nárečí s poľským charakterom goralského obyvateľstva. Šíritelia týchto názorov idú v šľapajach staršej poľskej vedy a za neustálym nastoľovaním otázky poľského pôvodu goralských nárečí treba hľadať vidinu poľskej národnostnej menšiny aj na juh od terajšej slovensko-poľskej štátnej hranice.
Aký je postoj k tejto otázke na Slovensku? Hlasnejšie sa o tom hovorí iba po roku 1989. Doslova iba v týchto posledných piatich rokoch objavila slovenská publicistika slovenskú národnostnú menšinu na poľskom území Oravy a Spiša. Svedčia o tom mnohé nepresné údaje, či už v názvoch dedín, o počte obyvateľstva, či v opise historických okolností, za ktorých nastalo rozčlenenie Oravy a Spiša na dve časti. O vysokej neinformovanosti o týchto regiónoch, o ich jazyku, kultúre, histórii, obyvateľstve, svedčí aj fakt, keď sa v súvislosti s demokratizáciou nášho verejného života sústavne hovorí aj o poľskej národnostnej menšine na Slovensku, a to aj z úst najvyšších ústavných a štátnych činiteľov. Slovenská parlamentná delegácia napríklad začiatkom júna 1994 v Poľsku rokovala nielen o slovenskej národnostnej menšine, ktorá skutočne na poľskom území Oravy a Spiša jestvuje, ale aj o poľskej národnostnej menšine na Slovensku, ktorá tu nejestvovala a ani nejestvuje. Údaj z posledného sčítania obyvateľstva na Slovensku o 2969 občanoch poľskej národnosti nemožno pokladať za údaj o jestvovaní poľskej národnostnej menšiny na Slovensku. Niežeby sa v slovenských odborných kruhoch skôr nevedelo o slovenských odborných kruhoch skôr nevedelo o slovenskej národnostnej menšine v Poľsku, alebo že by sa o nej a o jej jazyku pred rokom 1989 nepísalo. Ale postoj slovenskej oficiálnej politiky bol taký, ako keby slovenská národnostná menšina v Poľsku nejestvovala. Jednoducho sme sa pred rokom 1989 oficiálne – s výnimkou Matice slovenskej, ktorá nepretržite zásobovala školy a knižnice slovenskou literatúrou a ktorá jediná udržiavala i kontakty s predstaviteľmi našich Slovákov v Poľsku – nehlásili k slovenskej národnostnej menšine na poľskom území Oravy a Spiša. Bola tu tendencia tabuizovať celú problematiku, ako na to upozornil M. Servátka, ktorý robil sociolingvistický výskum používania slovenčiny na poľskom území Spiša začiatkom osemdesiatych rokov (porovnaj M. Servátka, 1993, s. 228 – 234).
Ináč tomu nebolo ani za I. ČSR, situácia sa nakrátko zmenila v rokoch I. Slovenskej republiky, keď severná časť Oravy a Spiša bola prinavrátená Slovensku, čo značne pozdvihlo slovenské národné povedomie tamojších Slovákov. Žiaľ, ani v osudnom roku 1920, keď bola odčlenená severná časť Oravy a Spiša, nebola slovenská jazykoveda, historiografia, ba ani politika pripravená zaujať zásadné stanovisko k tejto otázke. Slovenský národ a ani jeho predstavitelia sa nestačili spamätať z dôsledkov i rozmerov maďarizácie, preto niet sa čomu čudovať, že nastolenie otázky úpravy hraníc na Orave a Spiši roku 1920 ich zastihlo nepripravených. A toto informačné vákuum zaplnili Poliaci, ktorí systematickým výskumom jazyka, folklóru, dejín, kultúry goralského obyvateľstva a prejavovaním neustáleho záujmu o túto problematiku, prichádzajú so svojimi názormi, ktoré sú v mnohých prípadoch odlišné od slovenských názorov, od výsledkov výskumu slovenskej jazykovedy, historiografie a ktoré často nie sú v súlade s objektívnou analýzou údajov o goralských nárečiach, o formovaní národného povedomia goralského obyvateľstva a ani s potrebami našich krajanov v Poľsku.

O NÁRODNOUVEDOMOVACOM PROCESE GORALSKÉHO OBYVATEĽSTVA
Goralské nárečia sa nevyvíjali izolovane od slovenských nárečí, s ktorými bezprostredne teritoriálne súviseli, naopak, vyvíjali sa v tesných kontaktoch s nimi. Preto goralské nárečia nemožno neskúmať v kontexte slovenskej dialektológie. Podobne historický, politický a kultúrny vývin goralských oblastí a goralského etnika tvorí integrálnu súčasť dejín Slovenska a slovenského národa. Preto aj otázku formovania slovenského národného povedomia goralského obyvateľstva na Slovensku a na priľahlých častiach Oravy a Spiša v Poľsku treba skúmať v kontexte dejín slovenského národa.
Osobitnú pozornosť si zasluhuje otázka slovenského národného povedomia u goralského obyvateľstva na poľskom území Oravy a Spiša, pretože je, ako sme uviedli, poľskými úradmi prihliadaná a nedoceňovaná. Ak chápeme oravské a spišské goralské nárečia na slovenskom aj poľskom území ako jeden jazykový a zemepisný celok, potom, prirodzene, obidve tieto oblasti predstavujú aj jeden demografický celok, v ktorom sa v priebehu celej histórie, počínajúc osídlením goralských oblastí a končiac úpravou hraníc z roku 1920, uskutočňoval jednotný jazykový a demografický vývin.
Tieto osobitné historické okolnosti vývinu goralských regiónov viedli k tomu, že goralské obyvateľstvo má slovenské národné povedomie, hoci jeho dialekt má zreteľný poľský základ. Nie je to ojedinelý jav, lebo z dejín európskych národov je známe, že pri formovaní národného povedomia nie je genéza jazyka rozhodujúca. Jazyk je len jedným z viacerých faktorov determinujúcich národnouvedomovací proces. Slovenské národné povedomie goralského obyvateľstva na slovenskom aj poľskom území Oravy aj Spiša je dôsledkom prirodzeného historického vývinu a formovalo sa podľa nášho názoru v úzkej symbióze s národným povedomím slovenského obyvateľstva. Veď kolonizácia goralských regiónov prebehla v období (zhruba medzi 14. – 18. storočím), v ktorom sa formovala slovenská národnosť, počínajúc začiatočnou a končiac ostatnou fázou formovania. Ako je známe, závažnú integračnú úlohu v tomto procese zohrala pri češtine kultúrna západoslovenčina a kultúrna stredoslovenčina.
Národnouvedomovací proces slovenskej národnosti vyvrcholil v druhej polovici 18. storočia, keď vznikali pokusy o kodifikáciu spisovnej slovenčiny. Dôležitú úlohu pritom zohralo predbernolákovské národnobuditeľské hnutie, do ktorého spadá aj začiatok národnouvedomovacieho procesu goralského obyvateľstva. Je to obdobie späté s činnosťou kamaldulských mníchov v Červenom Kláštore v Zamagurí na Spiši, kde vzniká prvý pokus o kodifikáciu spisovnej slovenčiny. Je ním Syllabus dictionarii latino – slavonicus z roku 1763 s krátkou slovenskou gramatikou v úvode od Romualda Hadbavného. Červený Kláštor sa tak stal dôležitým ohniskom predbernolákovského národnobuditeľského hnutia v Zamagurí, čo podľa E. Pavlika (1968, s. 119) neostalo bez vplyvu na svetské duchovenstvo a malo svoje pokračovanie v bernolákovskom národnobuditeľskom hnutí. Šíriteľmi týchto myšlienok boli, ako uvádza E. Pavlík, národne uvedomelí kňazi, členovia Bernolákovho Tovarišstva, ktorí pôsobili v mnohých zamagurských obciach.
Nazdávame sa, že tieto okolnosti zohrali dôležitú úlohu v procese poslovenčovania goralského obyvateľstva nielen v Zamagurí na Spiši, ale aj v iných goralských regiónoch, ktoré boli v porovnaní so Zamagurím oveľa menšie, a preto aj otvorenejšie pre prenikanie slovenských vplyvov. Bernolákovské národnobuditeľské hnutie malo totiž početnú členskú bázu (začínalo so 450 členmi), ako aj početné stránky (E. Pauliny, 1971, s. 100). Opierajúc sa o tieto fakty, možno predpokladať, že členovia Bernolákovho Tovarišstva pôsobili medzi goralským obyvateľstvom nielen na Spiši, ale aj na Kysuciach a v enklávach. Predpokladáme, že ohlas činnosti Bernolákovho Tovarišstva musel byť veľký najmä na Orave, lebo rodiskom A. Bernoláka bola obec Slanica na hornej Orave (zatopená Oravskou priehradou). Proces slovakizácie goralského obyvateľstva postupoval pomaly jednak v dôsledku silnej maďarizácie, jednak v dôsledku živých stykov goralských regiónov na slovensko-poľskom pohraniční s Poľskom (E. Pavlík, 1968, s. 200). Trochu iná bola situácia v enklávach na strednom Slovensku, kde rýchlejší slovakizačný proces napomáhala najmä zemepisná poloha a z toho vyplývajúca hospodárska, kultúrna i jazyková inklinácia k slovenským oblastiam. 
Národnouvedomovací proces goralského obyvateľstva sa teda začal i skončil oveľa neskôr ako u slovenského obyvateľstva, ale v obidvoch prípadoch bol determinovaný rovnakými alebo podobnými spoločenskými, politickými a kultúrnymi faktormi. K činiteľom urýchľujúcim tento proces patril nesporne aktívny kolektívny bilingvizmus. Na druhej strane nemožno poprieť úlohu pasívneho bilingvizmu. Ako aktívny, tak aj pasívny bilingvizmus pomáhali odstraňovať jedinú, a to jazykovú bariéru medzi goralským a slovenským obyvateľstvom, ktoré vytváralo v priebehu celej histórie rovnaký typ materiálnej i duchovnej kultúry.

JAZYKOVÁ SITUÁCIA NA SLOVENSKO – POĽSKOM POMEDZÍ
Z hľadiska slovenskej dialektológie sú závažné predovšetkým vzťahy goralských a slovenských nárečí, v posledných rokoch aj slovenského. Prvý vzťah na úrovni nárečie – nárečie sa diferencovane odráža v systéme objektu interferencie, t. j. prijímajúceho jazyka (v našom prípade v systéme goralského dialektu), a to v závislosti od prameňa a interferencie, t. j. pôsobiaceho jazyka v našom prípade ide o slovenský dialekt). Ak sú prameňom interferencie napríklad liptovské nárečia, zaiste vývin bude prebiehať iným smerom než v prípade, keď prameňom interferencie sú oravské alebo spišské slovenské nárečia. Preto možno hovoriť iba o spoločných vývinových tendenciách vo všetkých skupinách goralských nárečí, ktoré sú však územne diferencované v závislosti od konkrétneho typu vzťahu. Zároveň sa tento vzťah pôsobiaceho a prijímajúceho dialektu diferencovane odráža v systéme prijímajúceho dialektu v závislosti od intenzity slovensko-poľských jazykových kontaktov. Uvedené fakty zapríčiňujú diferenciáciu v priebehu, resp. v motivácii niektorých zmien v goralských nárečiach.
Ide teda o jednostranný vplyv slovenských nárečí na goralské nárečia, pričom ako dávajúca strana vystupujú slovenské nárečia a ako prijímajúceho jazyka sa prejavuje jednak vo výbere jazykových prostriedkov, jednak v rozvíjaní vlastných vnútorných tendencií, ktorých rozvoj či šírenie podmieňuje vonkajší vplyv pôsobiaceho jazyka. Výskum goralských nárečí z aspektu slovensko-poľských jazykových kontaktov, ktorému sa systematicky venujeme od roku 1981, ukázal, že iba časť slovakizmov v goralských nárečiach možno hodnotiť ako interferenciu vo vlastnom slova zmysle, t. j. ako odchýlky od normy, ktoré sú výsledkom vonkajšieho vplyvu slovenských nárečí a ktoré sa už stali súčasťou normy týchto goralských dialektov. Druhá časť zmien je vlastne výsledkom vývinu vnútorných zákonitostí goralských nárečí, ktoré vonkajší vplyv slovenských nárečí motivoval alebo urýchlil. 
Na ilustráciu uvedieme dva príklady. Do prvej skupiny zmien v systéme goralských nárečí podmienených vonkajším vplyvom slovenských nárečí patrí napríklad obmedzovanie párovej mäkkosti spoluhlások, ktoré sa uskutočnilo v nárečiach enkláv, v kysuckých goralských nárečiach a v južnej časti spišských goralských nárečiach a v južnej časti spišských goralských nárečí (ležiacich v poriečí Popradu). Z oravských goralských nárečí táto zmena zasiahla iba nárečie obce Hladovka, v ktorom sa depalatalizovali pôvodne mäkké pernice v postavení pred samohláskou e, napr.: pec, peřina, veз´eć, ćebe, v źime. Keďže sa mäkké pernice v postavení pred inými prednými samohláskami udržiavali, v hladovskom nárečí sa na rozdiel od iných goralských nárečí zasiahnutých tou istou zmenou (napríklad na rozdiel od kysuckých goralských nárečí) neznížil počet spoluhlások, iba sa oslabila funkčná zaťaženosť perníc. Kým v kysuckých goralských nárečiach depalatalizácia mäkkých perníc a velár prebehla v postavení pred všetkými samohláskami predného radu (i, y, e), čo viedlo k ešte väčšej prestavbe a zjednodušeniu konsonantického systému. Vzhľadom na to, že slovenské nárečia (s výnimkou sotáckych nárečí na východnom Slovensku) nepoznajú konsonantickú mäkkostnú koreláciu, spôsobili uvedené zmeny v goralských nárečiach istú prestavbu spoluhláskového systému i obmedzenie konsonantickej mäkkostnej korelácie, čo znamenalo isté zblíženie goralských nárečí a kontaktujúcich slovenských nárečí. Ide vlastne o integračný proces, proces zbližovania jazykových systémov uvedenej časti goralských nárečí a slovenských nárečí, pričom tento proces má asymetrický charakter, to znamená, že goralské nárečia podliehajú vonkajšiemu vplyvu slovenských nárečí, resp. spisovnej slovenčiny v oveľa väčšej miere než je vplyv goralských nárečí na susedné slovenské nárečia.
Ako napríklad z druhej skupiny zmien, t. j. takých zmien, ktoré vyplývajú z vnútorných vývinových tendencií goralských nárečí, ale ktoré vonkajší vplyv slovenských nárečí urýchlil, patrí napríklad zmena spoluhlásky ř na r, ktorá sa uskutočnila opäť v nárečiach enkláv, v kysuckých goralských nárečiach a v južnej časti spišských goralských nárečí. Prečo? Pretože ř v goralských nárečiach je reliktom staropoľskej zmeny r´ na ř z 13. storočia (podobná zmena sa uskutočnila aj v starej češtine), keďže v prevažnej väčšine poľských nárečí v 15. storočí frikatívne ř podľahlo zmene na sykavku ž (š).
Z uvedeného vyplýva, že vonkajší vplyv slovenských nárečí, ktoré nepoznajú frikatívne ř ani mäkké r‘, sa prejavil v tom, že motivoval alebo urýchlil vnútornú vývinovú tendenciu goralských nárečí smerujúcu k zániku ř. Keďže v procese slovensko-poľskej jazykovej interferencie pôsobia ako modelový systém slovenské nárečia, zmena fonémy ř sa uberala podľa slovenského modelu, t. j. smerom k splynutiu s fonémou r. Správnosť tohto predpokladu potvrdzuje skutočnosť, že v poľských nárečiach v severnom Poľsku (v oblasti Warmie, Kociewia a dolného Bugu), v ktorých sa táto hláska tiež udržala ako petrefakt, podlieha zmenám podľa poľského modelu, t. j. splýva so sykavkou ž (š).
Vráťme sa však k otázke vzťahu goralských a slovenských nárečí. Spomínali sme, že spravidla je ten vzťah jednostranný, resp. má asymetrický charakter. To znamená, že goralské nárečia ako prijímajúca strana sú väčšmi otvorené vonkajšiemu vplyvu slovenských nárečí než je to v opačnom prípade. O charaktere kontaktujúcich dialektov (jazykov), ktorý môže byť obojstranný čiže vzájomný alebo jednostranný, rozhodujú konkrétne spoločenské, historické, jazykové i kultúrne okolnosti na danom území. V prípade goralských nárečových areálov vývin prebiehal, ako sme uviedli, smerom k integrácii so slovenskými nárečiami, resp. slovenským jazykom, so slovenskou kultúrou, históriou, slovenským folklórom a napokon aj psychickými faktormi, ktoré tiež sú súčasťou konkrétnej jazykovej situácie.
Preto sa prirodzene vynára otázka, či existuje opačný vplyv, t. j. vplyv goralských nárečí na slovenské nárečia. Nazdávame sa, že existuje aj tento opačný vplyv, keď objektom interferencie (prijímajúcou stranou) sú slovenské nárečia a prameňom interferencie (dávajúcou stranou) sú goralské nárečia. Ide o niektoré javy v hornooravských nárečiach, ktoré majú poľskú realizáciu, resp. podobné znenie ako v susedných oravských goralských nárečiach. Je to zánik kvantity v hornooravských nárečiach, výslovnosť spoluhlásky v ako f v pozícii na konci slabiky v hornooravských a stredooravských nárečiach (ďiefka, staf), pádová prípona -om v inštrumentáli singuláru podstatných mien ženského rodu, či skupina šč v námestovskom nárečí. Uvedené javy pokladá Z . Stieber (1938, s. 255-256) za výsledok poľsko-slovenských jazykových kontaktov. Aj R. Krajčovič (1988, s. 255-256) sa nazdáva, že v hornooravských nárečiach tvoriacich pomedzný areál na slovensko-poľskom pomedzí sa odrážajú kontakty s goralskými i inými poľskými nárečiami v celom ich systéme.
A. Habovštiak (1965) je však toho názoru že uvedené jazykové javy si prinieslo obyvateľstvo z východného Slovenska, ktoré v 15.-16. storočí kolonizovalo hornú Oravu.
Je pravda, že tieto črty nie sú cudzie slovenským dialektom a poznajú ich východoslovenské nárečia. Aj keď možno pokladať uvedené javy za rozvinutie vnútorných vývinových tendencií týchto nárečí, jednako nemôžeme nebrať do úvahy aj vonkajší vplyv goralských nárečí, ktoré sú v bezprostrednom teritoriálnom kontakte s hornooravskými nárečiami a ktoré zaiste tento vývin podporili. Vonkajší vplyv goralských nárečí na hornooravské nárečia v okolí Námestova a Trstenej treba podľa nášho názoru chápať v tom zmysle, že goralské nárečia vyplývali na udržanie pôvodného stavu, v dôsledku čoho neprenikli do týchto nárečí uvedené javy v stredoslovenskej realizácii.
Ako z uvedeného vyplýva, intenzívny a dlhodobý proces slovensko-poľských jazykových kontaktov spôsobil alebo urýchlil závažné zmeny na všetkých jazykových rovinách všetkých skupín goralských nárečí. V dôsledku týchto zmien sa goralské nárečia výrazne členia na dve skupiny. Do prvej skupiny zaraďujeme tie goralské nárečia, ktoré boli zasiahnuté vonkajším spôsobom narušený: goralské nárečia (okrem Hladovky) spišské goralské nárečia v Zamagurí a päť obcí ležiacich mimo Zamaguria a z kysuckých goralských nárečí sem zaraďujeme nárečie Skalitého. Uvedené goralské regióny tvoria kompaktné zemepisné i jazykové celky, preto proces slovensko-poľskej jazykovej interferencie má iný priebeh než v južnejších oblastiach, kde sú goralské nárečia v bezprostrednom územnom kontakte so slovenskými nárečiami. Aj keď sa v uvedených goralských nárečiach vyskytujú slovakizmy na všetkých jazykových rovinách, ich výskyt nemá charakter systémových zmien, ako je to v prípade druhej skupiny. Aj napriek tomu tvoria javy slovenského pôvodu pevnú súčasť jazykového systému týchto goralských dialektov a vývinové tendencie smerujú tiež k integrácii so slovenskými nárečiami. Jazyková situácia je však značne diferencovaná.
Do druhej skupiny zaraďujeme prechodné slovensko-poľské nárečia, v ktorých výskyt slovakizmov na všetkých jazykových rovinách má systémový charakter (máme tu na mysli fonologické a morfologické javy, t. j. zmeny na tých jazykových rovinách, ktoré sú voči vonkajšiemu vplyvu pôsobiaceho jazyka najviac odolné, a teda aj najmenej priepustné vo vzťahu k cudzím jazykovým vplyvom).
Patria sem tieto pôvodne goralské nárečia: nárečia všetkých piatich enkláv na strednom Slovensku, kysucké goralské nárečia (s výnimkou Skalitého), oravské goralské nárečie v Hladovke a spišské goralské nárečia v poriečí Popradu (13 obcí). (Podrobnejšie porov. J. Dudášová-Kriššáková, 1993, s. 20-31).
Systém prechodných slovensko-poľských nárečí je do tej miery zasiahnutý procesom slovensko-poľskej jazykovej interferencie, že sa právom natíska otázka, kde treba zaraďovať tieto nárečia – medzi poľské, alebo slovenské. (A. Zaręba, 1968, s. 125). Z hľadiska diachronického sú to nesporne poľské nárečia, avšak z hľadiska synchronického sú prechodným útvarom stojacím na rozhraní dvoch národných jazykov, slovenského a poľského. Sú to typické prechodné nárečia, aké vznikajú na jazykovom pomedzí jazykov blízko príbuzných. Na základe výrazných zmien, ktoré sú evidentné na všetkých jazykových rovinách, sa uvedené prechodné slovensko-poľské nárečia zaraďujú z hľadiska synchronického k slovenským nárečiam. Z členenia goralských nárečí na dve výrazne sa od seba odlišujúce skupiny vyplýva fakt, že vývin slovensko-poľských jazykových kontaktov neprebiehal vo všetkých goralských regiónoch jednotne, ale diferencovane. Táto diferencovanosť bola podmienená odlišnými zemepisnými, sociálnymi i kultúrnymi faktormi v jednotlivých goralských oblastiach, ktoré sa podieľali na vzniku a formovaní slovensko-poľského bilingvizmu i slovensko-poľských jazykových kontaktov.
Iba pre najstaršie a najnovšie obdobie slovensko-poľských jazykových kontaktov bol a je charakteristický jednotný typ bilingvizmu. Pre najstaršie obdobie (máme na mysli obdobie nasledujúce po osídlení severných regiónov Slovenska goralským etnikom, do ktorého spadá začiatok vzniku a formovania slovensko-poľských jazykových kontaktov) predpokladáme čiastočný bilingvizmus, ktorý sa v jednej časti goralských nárečových areálov udržal až do nedávneho obdobia (za medzník pokladáme vznik I. ČSR roku 1918 a zavedenie slovenských škôl na celom Slovensku). V druhej časti goralských nárečových oblastí však veľmi skoro prerástol v úplný bilingvizmus. Podľa nášho názoru sa čiastočný bilingvizmus najdlhšie udržal v tých oblastiach, v ktorých si goralské nárečia doposiaľ udržali všetky črty poľského základu a v ktorých vonkajší vplyv slovenských nárečí spôsobil iba čiastočné zmeny, a že do úplného bilingvizmu prerástol až v období po vzniku slovenských škôl v roku 1918 (v goralských oblastiach na Slovensku), resp. roku 1939 (na poľskom území Oravy a Spiša). 
V podstate ide o tú skupinu goralských nárečí, ktorú sme vyčlenili ako prvú pri členení goralských nárečí z aspektu slovensko-poľských jazykových kontaktov a do ktorej sme zaradili goralské nárečia tvoriace kompaktný jazykový i zemepisný celok.
Úplný bilingvizmus už pre staršie obdobie jazykových kontaktov predpokladáme v oblastiach prechodných slovensko-poľských nárečí. Totiž len za predpokladu úplného kolektívneho bilingvizmu mohli nastať v týchto nárečiach také závažné zmeny na zvukovej, morfologickej a lexikálnej rovine, na základe ktorých sa zaraďujú medzi prechodné nárečia. Kým v predchádzajúcom prípade zemepisné, sociálne a kultúrne faktory napomáhali udržanie čiastočného bilingvizmus, až do pradávneho obdobia (do roku 1918), v danom prípade tieto faktory napomáhali intenzívny rozvoj slovensko-poľských jazykových kontaktov a všeobecné rozšírenie bilingvizmu. Ak hovoríme o čiastočnom kolektívnom bilingvizme, máme tu na mysli ovládanie druhého jazyka či dialektu len istou vrstvou obyvateľstva. Túto vrstvu tvorili v goralských regiónoch spravidla muži, ktorí ako živitelia rodín boli nútení používať v pracovných alebo úradných kontaktoch okrem rodného dialektu aj niektorý zo slovenských dialektov. Pre ostatnú časť goralského obyvateľstva, ktorá sa spravidla nezúčastňovala na jazykovej komunikácii mimo rodiny a obce, možno predpokladať pasívny bilingvizmus. Tento pasívny bilingvizmus umožňovala najmä blízka systémová príbuznosť slovenských goralských dialektov, čo značne uľahčovalo komunikáciu aj bez aktívnej znalosti slovenského dialektu. Preto rozšírenie niektorých hláskoslovných a tvaroslovných slovakizmov v tejto časti goralských nárečí podmieňoval jednak čiastočný aktívny bilingvizmus, jednak pasívny aktívny bilingvizmus. Pasívny bilingvizmus sa na rozdiel od aktívneho bilingvizmu nepodieľal priamo na rozširovaní jednotlivých zmien, ani nespomaľoval tento proces, ale v každom prípade ho urýchľoval.
Jednotný vývin slovensko-poľského bilingvizmu a slovensko-poľských jazykových kontaktov bol charakteristický pre goralské nárečové oblasti až do roku 1920, keď na základe rozhodnutia mierovej konferencie v Paríži pripadla časť severnej Oravy a severného Spiša Poľsku. V dôsledku toho vznikla v uvedených regiónoch nová jazyková situácia, ktorá podmienila vznik a formovanie nových medzijazykových vzťahov. Popri vzťahu goralské nárečia – slovenské nárečia, resp. spisovná slovenčina, pretrvávajúcom z predchádzajúcej jazykovej situácie vzniká nový vzťah goralské nárečia – poľský jazyk. Tento fakt bol začiatkom prerastania slovensko-poľského bilingvizmu v trilingvizmus goralské nárečia – slovenské nárečia (resp. spisovná slovenčina) – poľský jazyk.
Z uvedeného vyplýva aj základný rozdiel v jazykovej situácii medzi slovenskou a poľskou časťou Oravy a Spiša. Tento rozdiel je podmienený odlišnými politickými, sociálnymi a kultúrnymi faktormi na slovenskom a poľskom území Oravy a Spiša po roku 1920.
Uvedený stav, ktorý charakterizuje jazykovú situáciu na poľskom území Oravy a Spiša, trval od roku 1920 do roku 1939. V období prvej Slovenskej republiky v rokoch 1939-1945, keď severné časti Oravy sa Spiša boli prinavrátené Slovensku, sa podstatne mení jazyková situácia v týchto regiónoch. Goralské nárečia sa v tomto období rozvíjajú podobne ako v rokoch 1920-1939, len s tým rozdielom, že aktívna znalosť slovenského jazyka sa rozširuje na všetky vrstvy obyvateľstva. Zároveň sa v tomto období rozširujú sociálne funkcie slovenčiny na úkor sociálnych funkcií goralských nárečí i poľského jazyka, čo len umocňovalo vonkajší vplyv slovenských nárečí, resp. slovenského jazyka. Tento fakt zaiste zintenzívnil slovensko-poľské jazykové kontakty i slovensko-poľskú jazykovú interferenciu na poľskej časti Oravy a Spiša.
Roku 1945 dochádza k opätovnej úprave hraníc a severné časti Oravy boli znovu pripojené k Poľsku. Vláda Poľskej republiky priznáva osobitný štatút slovenskej národnosti, čo našlo vyjadrenie v konštituovaní Kultúrnej spoločnosti Čechov a Slovákov, v zriadení základných i jednej strednej školy s vyučovacím jazykom slovenským (dnes sa z toho zachovalo iba torzo) i vo vydávaní slovenskej tlače. Možno teda konštatovať, že aj toto tretie obdobie charakterizujú intenzívne slovensko-poľské jazykové kontakty a že goralské nárečia sa naďalej rozvíjajú v podmienkach trilingvizmu.
CHARAKTERISTIKA RABČIANSKEHO NÁREČIA  
V ďalšej časti uvedieme charakteristiku samohláskového a spoluhláskového systému rabčianskeho nárečia, ktorá má za cieľ pomôcť čitateľom tejto publikácie i záujemcom o výskum oravských goralských nárečí pri čítaní a zapisovaní goralských nárečových textov, keďže v porovnaní s poľskou transkripciou predkladáme značnej zjednodušený prepis. 
Náš postup pri fonetickom prepise goralských nárečových textov sa opiera o zásady transkripcie slovenských nárečových textov s prihliadnutím na všetky osobitosti jazykového systému goralských nárečí. Keďže sme v predchádzajúcich častiach štúdie pomerne veľa miesta venovali otázke slovensko-poľských jazykových kontaktov, prirodzene vyvstáva otázka, do akej miery sa budeme venovať aj charakteristike zmien a javov v rabčianskom nárečí, resp. v širšom kontexte v oravských goralských nárečiach motivovaných vonkajším vplyvom slovenských nárečí. Ako vyplýva z časti venovanej členeniu goralských nárečí z aspektu slovensko-poľských jazykových kontaktov, oravské goralské nárečia na slovenskom území (s výnimkou Hladovky) a na poľskom území patria do tej skupiny goralských nárečí, ktorých systém bol vonkajším vplyvom slovenských nárečí zasiahnutý iba čiastočne, preto slovakizmy, ktoré sa vyskytujú na všetkých rovinách nemajú charakter zásadných zmien a nespôsobili také zmeny, ako je to v prípade prechodných slovenských nárečí. Na ilustráciu stačí porovnanie goralského nárečia v Rabči s goralským nárečím Hladovky, ktoré už M. Małecky zaraďoval medzi prechodné slovensko-poľské nárečia (1935, s. 49), a to na základe výrazných zmien na zvukovej i morfologickej rovine.
Pre slavistov, dialektológov, ale aj pre všetkých záujemcov o goralskú problematiku je mimoriadnej zaujímavé porovnanie oravských goralských nárečí a nárečí enkláv na Liptove a Gemeri. Ako sa uvádza v historických prameňoch, tri enklávy na strednom Slovensku vznikli presídlením goralského obyvateľstva z hornej Oravy. Liptovská enkláva pozostávajúca z troch obcí – Huty, Malé Borové, Veľké Borové – vznikla v 16. storočí osídlením goralského obyvateľstva z hornej Oravy okolo dvoch tamojších sklárskych hút. Druhú enklávu na Liptove tvorí obec Liptovská Lužná, ktorá bola založená roku 1669 osadením goralského obyvateľstva z Oravského veselého. Napokon treťou enklávou hornooravského pôvodu je obec Lom nad Rimavicou, ktorá leží v závere Rimavskej doliny na Gemeri. Obec vznikla ako posledná goralská enkláva na strednom Slovensku roku 1799 a založili ju osadníci z hornej Oravy. 
Tieto historické údaje týkajúce sa všetkých troch enkláv potvrdzujú aj jazykové fakty, lebo nárečia všetkých troch enkláv aj napriek tomu, že ich jazykový systém bol podstatným spôsobom pozmenený v procese intenzívnych slovensko-poľských jazykových kontaktov, si udržali typické oravské črty, ako je mazurenie, zmena ch na k a formu 3. osoby množného čísla slovies oňi ido a pod.
Vokalický systém u rabčianskeho nárečia podobne ako u ostatných oravských goralských nárečí obsahuje sedem foném, ktoré podľa vlastnosti otvorenosti – neotvorenosti tvoria štyri stupne a dva rady podľa artikulačného miesta. Je to vokalický systém trojuholníkový, dvojradový a štvorstupňový, ktorý je v porovnaní s vokalickým systémom slovenských nárečí bohatší a tretí rad podľa stupňa otvorenosti, t. j. o fonémy y – o, napr.: źeľony, kľosk‘i, viзe svojo mame, moj dom, střyľać, páeřina… Vokalický systém uvedeného nárečia má takúto podobu:

i						u
y				ọ
e		o
a

Fonéma y je predný a úzky vokál a tvorí opozíciu so zadaným a zúženým vokálom ọ. Fonémy y - ọ tvoria rad tretieho stupňa otvorenosti, pôvodne rad zúžených samohlások nachádzajúcich sa medzi radom druhého (e – o) a štvrtého (i – u) stupňa otvorenosti. Obidve fonémy patria k významným diferenčným črtám takmer všetkých goralských nárečí, ktoré zatiaľ len v malej miere podliehajú procesu slovensko-poľskej jazykovej interferencie (napr. fonéma ọ zanikla len v štyroch obciach: v Horelici na Kysuciach, v Liptovskej Lužnej, kde splynula s hláskou o, kým v Starej Ľubovni a Podsadku na Spiši splynula s hláskou u).
Hláska y je striednicou za praslovanské y a za staropoľské dlhé é, ktoré bolo po zániku kvantity v 15. storočí prehodnotené na zúžené e. Ak to porovnáme so stavom v slovenských nárečiach, prípadne v spisovnej slovenčine, zistíme, že hláska y sa vyskytuje v tých pozíciách, kde máme v slovenčine buď ypsilon (napr.: mlody ”mladý”, vyprać ”vyprať”), buď e, ie (napr.: uozyňić śe ”oženiť sa”, uogáyň ”oheň”, śváyćić ”svietiť”, xľyp ”chlieb” … Pretože hláska y je samostatnou fonémou, môže sa vyskytovať ako po mäkkých, tak aj po tvrdých spoluhláskach: śňyk ”sneh”, ćynsk‘i ”ťažký”, З‘ynkovać ”ďakovať”, baby śpáyvaly ”ženy spievali”, na máeзy ”na medzi”, tacy dobři xlopcy ”takí dobrí chlapci” (spoluhlásky c, З, ako ukážeme nižšie, sú tvrdé).
Nosovky sa v oravských goralských nárečiach nevyskytujú, ale podľahli rozkladu na spojenia vokál + nazála (m, n), napr.: zymp ”zub”, synśće ”šťastie”, zacontek ”začiatok”, přiśynga ”prísaha”, rynka ”ruka”.
V oravských goralských nárečiach sa udržalo aj labializované u.o, kým v ostatných skupinách goralských nárečí vplyvom slovenských nárečí zaniklo. Avšak ani v oravských goralských nárečiach nie je samostatnou fonémou, najčastejšie sa vyskytuje po zadopodnebných spoluhláskach, prípadne po perniciach, kým v postavení po iných spoluhláskach podľahlo zmene na o. Iba v postavení na začiatku slova sa udržalo a tu nadobudlo podobu dvojhlásky: uosym ”osem”, uobrus ”obrus”, uováes ”oves”, uocy ”oči”.
V goralských nárečiach sa nerozlišujú krátke a dlhé samohlásky, pretože v poľských nárečiach a v spisovnej poľštine zanikla kvantita v 15. storočí, v dôsledku čoho došlo ku kvalitatívnemu prehodnoteniu samohláskového systému: á sa zmenilo na zúžené ạ, ktoré vo väčšine poľských nárečí, ako aj v oravských goralských nárečiach splynulo s hláskou o, napr.: dobro mama ”dobrá mama”, trova ”tráva”, mom – mos – mo – mome – maće – majo – ”mám – máš – má – máme – máte – majú”; dlhé ó sa zmenilo na zúžené o, ktoré sa v oravských goralských nárečiach udržalo, napr.: mọj dọm, stọl, kọň ”môj dom, stôl, kôň”, ako z uvedeného vyplýva, goralskému zúženému o zodpovedá v slovenčine buď dvojhláska ô, buď krátke o; dlhé é sa zmenilo na zúžené e, ktoré sa udržalo ako vývinový archaizmus v nárečí Pohorelej na Horehroní, kým v ostatných goralských nárečiach podľahlo ďalšej zmene a splynulo s y, napr.: mľyko ”mlieko”, gřyh ”hriech”, poľyfka ”polievka”.
Konsonantický systém rabčianskeho nárečia podobne ako ostatných goralských nárečí obsahuje pomerne vysoký počet spoluhlások. Tento fakt súvisí s tým, že základnou črtou konsonantického systému goralských nárečí je mäkkostná korelácia spoluhlások, to znamená, že každá spoluhláska má svoj mäkký protiklad. V starej slovenčine tiež bola konsonantická mäkkostná korelácia, ktorá však zanikla v 13.-14. storočí a dnes sa zachovali iba stopy, napr. v stredoslovenských nárečiach a v spisovnej slovenčine štyri dvojice (t – ť, d – ď, n – ň, l – ľ). Preto je v slovenčine a v slovenských nárečiach nižší počet spoluhlások než v goralských nárečiach, prípadne v poľštine.
Konsonantický systém rabčianskeho nárečia má takúto podobu:

v f b p m
v‘ f‘ b‘ p‘ m‘
j   d t n l r ř
z s c з
ź ś ć з‘ n‘ ľ
h  g k
(h‘) g‘ k‘

Uvedený typ spoluhláskového systému je charakteristický pre tzv. mazurujúce goralské nárečia, v ktorých pôvodne tri rady sykaviek boli zredukované na dva rady. Toto zjednodušenie nastalo po zmene zadoďasnových sykaviek š, ž, č, з na zuboďasnové s, z, c, з. Mazurenie sa uskutočnilo aj v malopoľských nárečiach, ale nepozná ho spisovná poľština, napr.: copka – czapka – čiapka, cakać – czekać, čakať, kuosyk – koszyk – košík, zyvot – žycie – život, cuзy – obcy – cudzí. Mazurenie patrí k tým javom v goralských nárečiach, ktoré veľmi dobre odolávajú vonkajšiemu vplyvu slovenských nárečí a udržalo sa aj v tých nárečiach, ktoré na základe výrazných zmien v jazykovom systéme zaraďujeme medzi tzv. prechodné slovensko-poľské nárečia. Napríklad mazurenie sa udržalo aj napriek intenzívnym slovensko-poľským jazykovým kontaktom v nárečí všetkých troch enkláv, ktoré vznikli presídlením goralského obyvateľstva z hornej Oravy do južnejších oblastí stredného Slovenska. Spoločnou zmenou pre všetky goralské nárečia je asibilácia, t. j. zmena ť na ć, ď na з‘, ktoré vznikli v dôsledku asibilácie, sú mäkké spoluhlásky a spolu s pôvodnými hláskami c, з, ktoré stvrdli, tvoria opozíciu mäkkých a tvrdých spoluhlások, napr.: з‘eći, ćiho, з‘eзina, ćeply, cytać, namáeзy. V porovnaní so slovenskými nárečiami v konsonantickom systéme goralských nárečí sa nevyskytujú spoluhlásky ť, ď. Významným diferenčným javom konsonantického systému goralských nárečí je frikatívne ř, ktoré sa udržalo v celej oravskej oblasti, kým napríklad v enklávach oravského pôvodu podľahlo zmene na r. Preto slová typu břitva, stařec, řezać, tři, ktoré sa vyskytujú v oravských goralských nárečiach, v enklávach hornooravského pôvodu znejú ako britva, starec, rezać, tri. Spoluhláska ř patrí medzi vývinové archaizmy a v goralských nárečiach sa udržala vďaka ich okrajovej polohe.
Mäkké pernice p‘, b‘, m‘, v‘, f‘ majú v goralských nárečiach asynchrónnu výslovnosť, ktorá vedie k vyčleneniu palatálneho elementu i-ového fonetického zafarbenia. To znamená, že tieto mäkké spoluhlásky sa realizujú ako spojenia pozostávajúce z mäkkej pernice a neslabičného i pá, bá, má, vá, fá, napr.: páosek, báoly, ze źymáeřić.
V celej oravskej goralskej oblasti sa vyskytuje tzv. ďasnové l. a nie tzv. zubné ł, ako tvrdia poľskí bádatelia (porovnaj M. Karaś, 1965, s. 123-125). Toto ďasnové l tvorí s mäkkým ľ mäkkostný pár a jeho prítomnosť v goralských nárečiach je výsledkom vonkajšieho vplyvu slovenských nárečí, napr.: plakać, lopota, p‘ila, ľato, ľym, gáeľata, hlop‘i, rob‘iľi, baby a з‘ći, rob‘ily. Z hľadiska slovensko-poľských jazykových kontaktov je pre nás zaujímavé, že ďasnové l sa vyskytuje aj v podhalských nárečiach ležiacich medzi oravskými a spišskými goralskými nárečiami na poľskom území a podľa Z. Sbierajského (1966, s. 16) sa vyvinulo v procese slovensko-poľskej jazykovej interferencie.
V Rabči, Rabčiciach, Suchej Hore a Hladovke, ako aj v celej oravskej oblasti na poľskom území sa uskutočnila zmena ch na h, ktorá spôsobila zmenu opozície g – ch na g – h. Príčiny tejto zmeny treba vidieť v tom, že hláska ch mala oslabené postavenie v oravských nárečiach, pretože v morfologických pozíciách podľahla zmene na k, napr.: na nogak ”na nohách”, o bratak, śostrak ”o bratoch, sestrách”, volol jek, volalak z pôvodného ”volol jech, volalach”, kde koncové – ch je pozostatkom jednoduchého minulého času zvaného aorist (ide o ďalší vývinový archaizmus). Na upevnenie hlásky h v systéme spoluhlások v rabčianskom nárečí a v okolitých dedinách nesporne vplývali slovenské nárečia a prenikanie slovenských slov typu hľodać, hore, horućka, haňba, kuohut a pod. Z osobitostí v morfologickom systéme oravských goralských nárečí spomenieme osobnú príponu -e v 1. osobe jednotného čísla slovies v tvaroch typu bede, ide, moge. Tieto tvary sú vývinovým archaizmom, ktorý sa udržal v celej goralskej oblasti na slovenskej strane (okrem Hladovky a Suchej Hory), kým v oravských nárečiach na poľskom území sa vyskytujú popri týchto starších tvaroch aj novšie tvary s jednotnou osobnou príponou -m. Ako nám ukázal výskum, tvary typu bede, ide používajú príslušníci staršej generácie, a tvary bedym, idym príslušníci mladšej generácie.
Jednotná osobná prípona -m v 1. osobe jednotného čísla všetkých typov slovies je výrazným morfologickým slovakizmom, ktorý sa rozšíril zo slovenských nárečí cez spišské horalské nárečia do podhalských, oravských goralských na poľskom území a odtiaľ ešte do živeckých nárečí. Šírenie tvarov typu bedym do živeckých nárečí bolo podporené aj vplyvom kysuckých goralských nárečí, kde sa tiež vyskytujú. Úplne opačný obraz slovensko-poľských jazykových kontaktov poskytuje ďalší tvaroslovný slovakizmus, akým je osobná prípona –me v 1. osobe množného čísla slovies, ktorá nahradila pôvodnú príponu –my. Prípona –me sa vyskytuje vo všetkých goralských obciach na slovenskom území a v troch obciach na poľskom území (Chyžné, Oravka, Podvlk). V spišských goralských nárečiach je výskyt tejto prípony sústredený do dvoch oblastí, a to jednak v poriečí Popradu a jednak na poľskom území Zamaguria. Z uvedeného prehľadu, v ktorom sme načrtli základnú charakteristiku fonologického a sčasti aj morfologického systému, vyplýva, že zmeny podmienené vonkajším vplyvom slovenských nárečí, tvoria dôležitú súčasť vývojovej špecifiky goralských nárečí. Nimi sa goralské nárečia na jednej strane vývinovo vzdialili od poľských nárečí a na druhej strane sa vývinovo zbližujú so slovenskými nárečiami.
V našej štúdii sme sa pokúsili predstaviť problematiku goralských nárečí vnímanú slovenskými očami a interpretovanú z pohľadu slovenskej jazykovedy. Pozornosť sme zamerali na výskum osobitostí goralských nárečí v širšom kontexte spoločenských, historických a jazykových faktov, tvoriacich osobitnú jazykovú situáciu na slovensko-poľskom jazykovom pomedzí.
Poľskí bádatelia položili základy výskumu goralských nárečí, zameriavajúc svoju pozornosť na opis ich poľskej štruktúry. Na rade sú slovenskí bádatelia, aby vniesli nový zreteľ do výskumu goralských regiónov a aby doplnili, resp. poopravili jestvujúce údaje o výskume slovenských javov, ktoré sa tu v hojnej miere vyskytujú. Nikto to za nás nemôže urobiť.

NÁREČOVÉ UKÁŽKY
Zapísala autorka štúdie v septembri 1981

O kúpeľoch Slaná voda
Kompieľe byly takie mňyjse. To śe huoзiľi sukromňicy ľycyć. No aľe jus to syćkuo tam pouozbi‘jaľi, po tyj piyrsyj vojňe śviatovyj. To sam‘i ľuз‘e svoji to pouozbi‘jaľi. Byly tam takie izbeck‘i, co śe tam kompaľi. Povidom, ze tam byla studňa, tako vieľko, co tam vyvařovaľi te sọľ. Teros to zasuľi a zrob‘iľi te pompe zaź v drug‘im miyścu. Ze to je ňe tako slono, tyngo, jako tam, з‘e to zasuľi, jag v drug‘im miyścu. To m‘i to uospravialy ty Jagielkove. Hej, to jek tam byla. 
Tam byl kuotel, tog v‘iз‘ala, co tam vařyli na ňim, tak‘i vieľikaňsk‘i kuotel te soľ vyvařovali, a z tego śe robila ta sọľ. Tag na troje, to jesce i mňe daly te sọľ, je śe tys kompala v ňi. Doktor m‘i nařonз‘ol, abyk se tamsteľa doňesla vody, no ťto ony m‘i doňesly te sọľ.
Tam byla jedna tako cyrvọno, drugo tako hrubso, biolo a třećo tako jymňutko, to juz posylaľi з‘eśig do Karlovyg Varof.
Mňe barзo boľaly nog‘i, ty lapy. Poslak ku doktorov‘i a ọn m‘i to zeľektryzovol, ze to mom zahloзone barзo. I potym m‘i kozol ftyj voз‘e dva abo tři razy f tyźňu śe kompać. Dol m‘i tak‘i uoľyj pomaśćić. I to m‘i potym přeslo. To m‘i dlugie casy bylo dobře.
Teľo co tam viз‘e ty studňe, tam takie uogroзone so, aby ty hoviada tam ňesly. A jest tam takie studňe, co jesce ňig ňeviy uo ňik. To so zadyľovane, no a ba ftedy kie śe přepadňe tam. Aľe to so ňe syćkie slọne. Ňektore. Ftoreśik. Tok pocula, ze to iз‘e z Vieľick‘i jaze ta voda, ze by to byla provda, to ňeviym. To sọľ, no to śe přezre, to śe přezre.
Ta sirovo voda, to je tak‘i pramiyň, tak‘i ľycyvy. To tam jaze hore, iз‘e śe tam, aj altam‘i tam huoзo. iзe śe tom drọgom od tyj Hajynk‘i, tam hore, hore a potym jest tako zataćka duokola a tak‘i puotọk, ba jaz za tym puotokiym. Jok to hľodala, aľe jek to ňenasla tego pramiyňa. Přeslag nadarmo, to bylo v ňeзeľe. Potym jek se vźyna tyj slonyj vody. Slak tam na altobus cakać i poslag jesce tam ku tym Jagielkovym, bog miala kiedy, doś casu. To me debatovaly feľico.
Ľuз‘e huoзo na te vode. Jo tyz ňimogla napompovać. Potym přiśľi druзy, tacy paropcy mluoз‘i, ze śkľonkam‘i i rozdva nopompovaľi. A jo tam teľe casy pompovala, co m‘i tak slabo sla voda, mialag zbonek i pompuje, i pompuje, aňik pelno ňenabrala.
Tam byly takie kompieľe, takie izbeck‘i porobione. Jo śe pamieyntom, takieg з‘yfcynćisko byla, to huoз‘ol tam jedyn křonз ľycyć śe na nog‘i. Tam śe kompovol. Svoje ľuз‘e to pokvaśyli. Kieby to byľi ňehaľi, to bylo zrobione na ty kompieľe, to з‘viyře poluomaľi, to zomk‘i, syćko pouodjimaľi, tak to poburtaľi, pokvśyľi ty izby. Teros tam takie xaty staviajo. Tam piykňe je.

Rozpomienka na Mila Urbana
Malok pocula uo tym Hviezdoslavovi. Kieby byl brat, to by vieз‘ol viyncy. Tu byvol Milo Urban, to tyz byl spisovaťeľ, to śe z mojim bratym kumyraćyľi. Spolu študovaľi, tog miala zaź brata křynзym a oňi spolu študovaľi. Tag oňi tam byvaľi pod Bab‘iogorom, tyn jego tata, tyn Urban. A з‘eśig biľi a tako byla straśňe vieľko povoз‘yň. I přiśľi tu viecor. Ọn tak‘i miol zvyk: ”Kumotra, prenocujťe nas.” Ale ọna, jego baba ňekćala. ”Ľen poďme, ľen poďme!”. Byľi na voz‘e. I pośli. I kćeľi přejehać, i kćol přejehaз‘ bez te vode i utopiol śe. Hej. A ona ňy. Ňeviym, cy vysel tyn kọň z tyj vody. A ọn posel, i utopiọl śe.
Jo go hrubo ňepoznala, jo go malo poznala, jacy ze teľo viym uo ňim, kie śe uospraviaľi. Myśľe, ze jesce zyje, byl zavarty tys, hej, ňeviym kieľo rokọf. Potym tu byl tak‘i Karoľ Kľinofsk‘i. Tyn tyz byl tym m‘iňistrym, ňeviym jak‘im to byl za Sloviyňskiego štatu. Tyg tys pozapiyraľi. Jus pomarľi. Ba tyn Milo Urban, tyn śe m‘i zdo, źe ňy jesce, ze zyje jesce. Tam stoji ta Hajynka.
Tam juz ňik f tyj Hajynce ňe byvo, to uopraviyľi. Byvol tam Buza, tak‘i gojny, hej.
Rozprávala Anna Brišáková, narodená roku 1911 v Rabči.

P O Z N Á M K Y

1.	Horváth, P.: Najstaršie mapové zobrazenie Oravy. Vlastivedný časopis 19. Bratislava 1970, str. 81 – 82. Prikryl, Ľ.: Vývoj mapového zobrazenia Slovenska. Batislava 1972, str. 58 – 61. 
2.	Tamže:”In sitis montibus aurum, argentum, plumbum et aes aliaque metalia repperire est,” str. 59.
3.	Kronika farského úradu v Rabči 1927 – 1952. ŠOKA DK, Geburova pozostalosť, osídlenie obcí hornej Oravy, Rabča.
4.	Semkowicz, W.: Materiály zrodlowe dzo dziejov osadnictva Gornej Oravy. Odpis listiny J. Thurzu pre Rabču z roku 1608, str. 27 – 28.
5.	Kronika farského úradu 1927 – 1952.
6.	Kavuljak, A.: Historický miestopis Oravy. Bratislava 1959, str. 218 – 219.
7.	Semkowicz, W.: c. d., str. 27 – 28.
8.	ŠOKA Dolný Kubín, obec Rabča. Semkowicz, W.: c. d. str. 50 – 51.
9.	Tamže, str. 69 – 70. Geburova pozostalosť v ŠOKA DK, dejiny Sihelného.
10.	Kronika farského úradu 1927 – 1952.
11.	Semkowicz, W.: c. d. str. 106 – 109, listina Štefana Thökölyho.
12.	Tamže, str. 187, odpis listiny z roku 1690.
13.	Kronika farského úradu 1927 – 1952.
14.	Tamže.
15.	Geburova pozostalosť, súpis kňazov farnosti v Rabči.
16.	Janek, J.: Literárno-kultúrny cestopis Oravy. Dolný Kubín 1991.
17.	ŠOKA DK, Notársky úrad v Rabči, 1935 adm. odpis kanonickej vizitácie z roku 1857.
18.	ŠOKA DK, Spolok bývalých urbarialistov obce Rabča. Okresný úrad Námestovo, lesné oddelenie.
19.	ŠOKA DK, Okresný úrad Námestovo adm. 847/1933, 9509/1934, výročné lekárske správy MUDr. Kunfalviovej 1934 – 1939.
20.	ŠOKA DK, Okresný úrad Námestovo, evidencia vydaných vysťahovaleckých pasov. Notársky úrad Rabča 1939 adm. hlásenie o zamestnaneckých možnostiach.
21.	ŠOKA DK, Okresné živnostenské spoločenstvo Námestovo, register slobodných koncesovaných živností do roku 1949.
22.	ŠOKA DK, zápisnice Obecného zastupiteľstva v Rabči 1931.
23.	ŠOKA DK, Spolok bývalých urbarialistov obce Rabča. Okresný úrad Námestovo, lesné oddelenie.
24.	ŠOKA DK, Notársky úrad v Rabči 1931.
25.	Obecná kronika.
26.	Tamže.
27.	ŠOKA DK, ONV Námestovo 452/45.
28.	ŠOKA DK, zápisnice Obecného zastupiteľstva obce Rabča 1960.
29.	Obecná kronika.
30.	ŠOKA DK, zápisnice Obecnej rady obce Rabča 1963.
31.	ŠOKA DK, zápisnice Obecnej rady obce Rabča 1963.
32.	ŠOKA DK, zápisnice Obecného zastupiteľstva obce Rabča 1970.
33.	Školská kronika.
34.	ŠOKA DK, zápisnice Obecného zastupiteľstva obce Rabča 1970.
35.	Tamže.
36.	Tamže 1974.

L I T E R A T Ú R A 

Andrusov, D.: Geologická stavba československých Karpát. Bratislava 1968.
Ballon, E.: K ichtyofaune Oravy pred napustením údolnej nádrže. Zoologické listy V. 1946, str. 325 – 337.
Buchar, j.: Zoografie, Praha 1983.
Cambel, S.: Slovenská reč a jej miesto v rodine slovanských jazykov. Turč. Sv. Martin 1906, str. 624.
Čaplovič, P.: Orava v praveku. Martin 1987.
Čaplovič, J.: Portréty dejateľov Oravy. Dolný Kubín 1991.
Červenka, M. a kol.: Slovenské botanické názvoslovie. Bratislava 1986.
Darola, J., Štollmann, A.: Príspevok k súčasnej etape expanzie červenáka karmínového na Slovensku.
Biológia 32, 2, 1977, str. 111 – 120.
Dejna, K.: Dialekty polskie. Wroclaw, Zaklad Narodowy im. Ossolin‘skich – Wydawnictvo PAN 1973, str. 283.
Dostál, J., Červenka, M.: Veľký kľúč na určovanie vyšších rastlín II. . Bratislava 1991.
Dudášová – Kriššáková, J.: Goralské nárečia. Bratislava 1993, str. 169.
Dudich, A., Haitlinger, R., Štolmann, A.: Charakter fauny drobných zemných cicavcov a ich ektoparazitov – bĺch dvoch orografických celkov oblasti Stredných Beskýd. Biológia 37, 1982, str. 1009 – 1017.
Ferianc, O.: Rozšírenie ryšavky tmavopásovej (Apodemus agrarius) na hornom Považí a cesty jej prenikania z Oravy do Liptova. Biológia XVIII 1963, str. 864 – 867.
Ferianc, O.: Vtáky Slovenska 1. SAV Bratislava 1977.
Ferianc, O.: Vtáky Slovenska 2. SAV Bratislava 1979.
Feriancová – Masárová, Z., Hanák, V.: Stavovce Slovenska IV. Cicavce. Bratislava 1965.
Futák, J. a kol.: Flóra Slovenska 1. Bratislava 1966.
Güntherová, A.: Dejiny a súpis výtvarných pamiatok Oravy. Martin 1944.
Habovštiak, A.: Diferenciácia oravských nárečí vo svete kolonizačných prúdov. Jazykovedný časopis, 9, 1958, str. 117 – 138.
Habovštiak, A.: Oravské nárečia. Bratislava 1965, str. 544.
Habovštiak, A.: Oravci o svojej minulosti. Martin 1983.
Hell, P., Cimbal, D.: Rozšírenie a početnosť vydry riečnej (Lutra lutra) na Slovensku. Folia venatoria 8, 1984, str. 223 – 236.
Holčík, J., et al.: Ichtyologický výskum Karpatského oblúka 3. Ichtyofauna povodia Oravskej priehrady a jej prítoky. Sborník Slov. nár. múzea XI – 1, str. 139.
Horák, G.: Nárečie Pohorelej. Bratislava 1955, str. 250.
Hromádka, J.: Zemepis Oravy. Praha – Bratislava 1934.
Hrubý, K.: Prodromus Lepidopter Slovenska. Bratislava 1964.
Karaś, M.: Orawskie teksty gwarowe z obszaru Czechosłowacji. Kraków, Nakładem Uniwersytetu Jagiellon‘skiego 1964.
Karaś, M.: Polskie dialekty Orawy. Cz. I. Fonologia i Fonetyka. Kraków, Nakładem Uniwersytetu Jagielln‘skiego 1964, str. 148. 
Janek, J.: Literárno-kultúrny cestopis Oravy. Dolný Kubín 1991.
Kavuljak, A.: Hrad Orava, Martin 1927.
Kavuljak, A.: Historický miestopis Oravy. Bratislava 1955.
Kavuljaková, J., Menclová, D.: Oravský zámok. Bratislava 1963.
Konček, M. a kol.: Atlas podnebí Československé republiky. Praha 1958.
Krajčovič, R.: Vývin slovenského jazyka a dialektológia. Bratislava 1988, str. 343.
Kriššáková, J.: O goralských nárečiach z aspektu slovensko-poľských jazykových kontaktov. In Studia Academica Slovaca. 11. Bratislava 1982, str. 237 – 249.
Kriššáková, J.: Otraženije slovacko – poľskich jazykovych kontaktov na fonologičeskom urovne v goraľskich govorach Slovakii. In: Slavianskoje i balkanskoje jazykoznanije. Problémy jazykových kontaktov. Red. L. A. Gindin. Moskva, Nauka 1983, str. 175 – 189.

Kriššáková, J.: Goralské nárečia vo svete kolonizácií a teórie jazykových kontaktov. Slavica Slovaca, 20, 1985, str. 165 – 178.
Kriššáková, J.: K otázke lexiky prechodných nárečí a lexikálnych presahov. In: Dialektologický zborník. II. Materiály z II. slovenskej dialektologickej konferencie (Zemplínska Šírava 30. 10. – 3. 11. 1981). Zost. L. Bartko. Prešov, Filozofická fakulta UJPŠ 1986, str. 69 – 82.
Kriššáková, J.: Fonologický systém goralských nárečí z aspektu slovensko-poľských jazykových kontaktov. In: Studia linguistica Polono – Slovaca. 2. Jazykovedný ústav Ľ. Štúra SAV v Bratislave, 1990, str. 3 – 21.
Lác, J.: Obojživelníky povodia Oravy. Biologické práce VII, 3, 1961, str. 33 – 59.
Langer, J.: Cesty po minulosti Oravy. Dolný Kubín 1993.
Maglocký, Š.: Zoznam vyhynutých, endemických a ohrozených taxónov vyšších rastlín flóry Slovenska, Biológia, 1983, 38, 9, str. 825- 852.
Małecki, M.: Polskie wyspy językowe na Słowacźyz‘nie. Język polski, 13, 1928 a , str. 129 – 134, 164, 171; 1930, str. 1 – 9; 17, 1932, str. 78 – 85.
Małecki, M.: Archaizm podhalan‘ski (wraz z próba wyznaczenia granic tego dialektu). Monografie polskich cech gwarowych Nr. 4. Kraków, Polska Akademia Umiejętności 1928 b. str. 46.
Małecki, M.: Kilka uwag o polskiej gwarze Ciepliczki i Pogoreły w Nižnych Tatrach. In: Sborník Matice slovenskej. 9. Turč. Sv. Martin, Matica slovenská 1931, str. 73 – 79.
Małecki, M.: Do genezy gwar mieszanych i przejściowych (ze szczególnym uwzględnieniem granicy językowej polsko – czeskiej i polsko – słowackiej). Slavia Occidentalis, 12 1933 a, str. 81 – 90.
Małecki, M.: O wpływie słowackim na polskie gwary na Orawie. In Sborník Matice slovenskej. 13. Turč. Sv. Martin, Matica slovenská 1935, str 44 – 52.
Małecki, M.: Język polski na południe od Karpat (Spisz, Orawa, Czadeckie, Wyspy językowe) z 2 mapami. Kraków 1938, str. 107.
Małecki, M., Nitsch, K.: Atlas językowy polskiego Podkarpacia. Część 1. Mapy. Część 2. Westęp, objaśnenia, wykazy vyrazów, Kraków 1934.
Matoušek, B.: Príspevok k poznaniu avifauny Oravskej Magury. Zprávy MOS, 1965, 1, str. 7 – 8.
Mazúr, E., Lukniš, M.: Regionálnogeografické členenie územia SSr. Geogr. časopis, 1978, 39, 1.
Melichar, J.: Letouni, hmyzožravci, hlodavci a šelmy na Oravě. Věda přírodní, 1928, IX, str. 1 – 16.
Melichar, J.: Oravští ptáci. Věda přírodní, 10, 9 – 10, 1929, str. 167 – 174; 257 – 267.
Michalko, J., kol.: Geobotanická mapa ČSSR. Bratislava 1986.
Pastrnek, F.: Beiträge zur Lautlehre der slowakischen Sprache in Ungarn. Wien 1888.
Pastrnek, F.: O nářečí polském v stolici Trenčínské. In: Rozpravy filologické věnované J. Gebauerovi. Praha 1898, str. 134 – 153.
Pauliny, E.: Dejiny spisovnej slovenčiny. 1. Bratislava, 1971, str. 132.
Pavlík, E.: Poľské vplyvy a Spišská Magura. In: Spiš. 2. Vlastivedný zborník. Vydalo Východoslovenské vydavateľstvo v Košiciach pre Vlastivedné múzeum v Spišskej Novej Vsi 1968, str. 101 – 124.
Petrovič, Š. a kol.: Klimatické a fenologické pomery Stredoslovenského kraja. HMÚ, Bratislava, 1972.
Polívka, J.: Polština v horní stolici Oravské. In: Listy filologické a paedagogické, 12, 1885, str. 463 – 471.
Roth, Z. a kol.: Vysvetlivky k prehľadnej geologickej mape ČSSR 1 : 200 000 (M – 34 – XX Trstená). Bratislava 1963.
Sedlár, J., et al.: Atlas rýb. Bratislava 1989.
Servátka, M.: Výsledky doterajšieho bádania slovenského jazyka v Poľsku. Slavica Slovaca, 28, 1993, str. 228 – 234.
Sobierajski, Z.: Atlas polskich gwar spiskich na terenie Polski i Czechosłowacji. Poznan‘,Poznan‘skie Towarzystwo Przyjaciól Nauk. Cz. 1. 1966. 150 s; Cz. 2. 1970. 167s.; Cz. 3. 144 s.; Cz. 4. 1977, 131 s.
Stieber, Z.: S‘wiat językowy Slowian. Warszawa 1974. str. 499.
Straka, V.: (Odonata) Oravy. Stredné Slovensko 8. Prírodné vedy, str. 229 – 236.
Šípoš, P.: Saprobiologické zhodnotenie makroobentosu Polhoranky. Nepublik.
Štollmann, A.: Príspevok k šíreniu sa niektorých vtákov na severnom Slovensku. Vlastivedný zborník Považia 6, 1964, str. 220 – 235.
Trnka, R.: Zmeny početnosti a rozšírenia vydry riečnej v CHKO Horná Orava. Vydra 2/91, str. 31 – 36.
Trnka, R.: Rozšírenie a početnosť vydry riečnej, Lutra lutra L., v CHKO Horná Orava. Lynx (Praha), n. s., 26/92, str. 5 – 16.
Vážný, V.: Slovenské nárečia v Orave. In. Sborník Matice slovenskej. 1. Turč. Sv. Martin, Matica slovenská 1923, str. 74 – 78.
Vážný, V.: Nářečí slovenská, In: Československá vlastivěda. 3. Jazyk. Praha 1934, str. 219 – 310.
Vážný, V.: Z mezislovanského jazykového zeměpisu. Příspěvek k dokumentární hodnotě díla: M. Małecki i K. Nitsch. Atlas językowy polskiego Podkarpacia. Kraków 1934. Praha 1948, str. 257.
Weinrech, U.: Jazykovyje kontakty. Sostojanije i problemy issledovania. Prevod s anglijsogo jazyka i kommentarii J. A. Žluketenko. Kijev, Vyšča škola 1979, str. 263.
Zaręba, A.: Orawskie teksty gwarowe z oszaru Czechosłowacji. Kraków, Nakładem Uniwersytetu Jagiellon‘skiego 1967, str. 149.
Zaręba, A.: Dialekty mieszane i przejściowe w ujęciu diachronicznym (na przykładzie polsko – słowackiej gwary Hut i Borowego). Język polski, 48, 1968, str. 113 – 133.

Z O Z N A M  I N F O R M Á T O R O V

Anton A D A M Č Í K (1923) č. d. 291
Jana A D A M Č Í K O V Á (1922) č. d. 385
Zdena B A R N Á Š O V Á (1954) č. d. 429
Ľudovít B E D R I C H (1908) č. d. 123
Janka B E D R I C H O V Á (1915) č. d. 123
Emília B R I Š Á K O V Á (1929) č. d. 282
Anton B R I Š Á K (1924) č. D. 282
Milan Č A J K A (1948) č. d. 205
Jozef Ď U R Č Á K (1901) č. d. 159
Jana F A B I A N O V Á (1906) č. d. 161
Anna G U Ž Í K O V Á (1897) č. d. 184
Jozef J A G N E Š Á K (1933) č. d. 293
Anna J A Š Á K O V Á (1931) č. d. 329
Helena J A Š Á K O V Á (1938) č. d. 239
Ján K E K E L I A K (1919) č. d. 670
Mária K V A S N I A K O V Á (1923) č. d. 564
Ján M A Ť U G A (1920) č. d. 217
Mária P I L A R Č Í K O V Á (1905) č. d. 767
Ignác P I T Á K (1901) č. d. 177
Štefan P I T Á K (1924) č. d. 317
Johana P I T Á K O V Á (1902) č. d. 177
Terézia S O M S E D Í K O V Á (1926) č. d. 782
Janka S U Č Á K O V Á (1928) č. d. 568
Anna T V A R O Ž K O V Á (1913) č. d. 194
Mária V A J D E Č K O V Á (1932) č. d. 209
Jana W A R Ť Á K O V Á (1925) č. d. 109
Miroslav V N E N Č Á K (1964) nebýva v Rabči
Anton Z B O Ň Á K (1903) č. d. 139
Žofia Ž I L Á K O V Á (1908) č. d. 584

O B S A H

PRÍHOVOR Dušan Piták 1
ÚVOD Peter Huba 1
PRÍRODA 2
Neživá príroda RNDr. Vladimír Migra 2
Živá príroda RNDr. Vladimír Migra, Ing. Róbert Trnka 6
DEJINY 14
Zo starších dejín PhDr. Soňa Maťugová 14
Obec po roku 1945 Anton Brišák, Ing. Vladimír Briš, Prom. hist. Peter Huba 25
Náboženský život v obci vdp. Blažej Dibdiak, vdp. František Zibrin 43
ŽIVOT A KULTÚRA ĽUDU V MINULOSTI 50
Zamestnanie Anton Brišák, Prom. hist. Peter Huba 50
Ľudový odev Anton Brišák 54
Ľudové liečiteľstvo Anton Brišák 54
Rodinné obyčaje 55
Narodenie dieťaťa Mira Mačorová 55
Svadba PhDr. Kornélia Jakubíková, CSc. 56
Pohreb Jana Parížová 61
Kalendárne obrady a obyčaje PhDr. Eleonóra Klepáčová, CSc. 64
Ľudová architektúra PhDr. Juraj Langer, CSc. 71
NÁREČIE PhDr. Júlia Dudášová-Kriššáková 75
Nárečové ukážky PhDr. Júlia Dudášová-Kriššáková 83
Poznámky 84
Literatúra 84
Zoznam informátorov 87